ПОСТАНОВА                                                
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                        
 
14 серпня 2024 року                                                         
м. Київ
справа № 189/896/20
провадження № 61-370св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Олійник А. С., Пророка В. В., Сердюка В. В.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Штронди Антона Михайловича та представника ОСОБА_1 - адвоката Савка Віталія Вікторовича на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року в складі судді Степанової О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду                                      від 07 грудня 2023 року в складі колегії суддів Максюти Ж. І., Барильської А. П.,                            Городничої В. С.,
за позовом  ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист прав споживача фінансових послуг та просив стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ (ПАТ) КБ «ПриватБанк»; банк):                                 4 947,48 доларів США - 3 % річних за користування чужими грошима згідно із частиною другою  статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);                       55 871 417,89 грн - пені згідно із статтею 10 Закону України від 12 травня                         1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон про споживачів); 12 597,75 доларів США - 9 % річних за користування грошима поза межами укладеного між сторонами договору, а всього: 17 545,23 доларів США та 55 871 417,89 грн.
Позов мотивовано тим, що 13 грудня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070034824300 вклад «Стандарт», відповідно до умов якого він передав банку грошові кошти в сумі                                          33 450,54 доларів США строком до 13 грудня 2014 року з правом пролонгації та нарахуванням відсотків у розмірі 9 % річних. У грудні 2015 року віннаправив на адресу відповідача заяву про повернення депозиту та відсотків. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня                       2016 року в справі № 201/597/16-ц, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти за договором депозитного вкладу від 13 грудня 2013 року                                                   № SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» у розмірі 40 022,43 доларів США, а саме: вклад у розмірі 33 450,54 доларів США, відсотки в розмірі 6 021, 09 доларів США, 3 % річних у розмірі 550,80 доларів США. 
Рішення суду не виконано, тому просив задовольнити позов. 
Короткий зміст судових рішень
13 вересня 2023 року рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області позов ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , 4 947,48 доларів США - 3 % річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
07 грудня 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня                       2023 року залишено без змін.
Відмовляючи у позові про стягнення пені, суди керувалися тим, що ОСОБА_2 скористався правом на дострокове розірвання договору банківського вкладу, тому договірні правовідносини між сторонами вважаються припиненими з грудня 2015 року. Оскільки між ОСОБА_2 та банком припинено правовідносини за договором банківського вкладу, частина п`ята                                       статті 10 Закону про споживачів не регулює спірні правовідносини. 
Вирішуючи спір у частині стягнення 3 % річних згідно із частиною другою                          статті 625 ЦК України, суди керувалися тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року вирішено питання щодо стягнення з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 3 % річних у розмірі 550,80 доларів США станом на 31 травня 2016 року, тому в цій справі необхідно стягнути 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України за період з 01 червня                         2016 року по 05 серпня 2020 року (дату складення позову). 
Суди виснували про відсутність підстави для застосування строку давності, заявленої представником відповідача щодо позовної вимоги в частині стягнення 3 % річних, оскільки згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня                          2016 року набрало законної сили 03 квітня 2019 року, а 13 червня 2019 року було відкрито виконавче провадження. Враховуючи певні строки, в межах яких державним виконавцем повинні були бути прийняті необхідні рішення та вчинені дії для примусового виконання рішення суду, позивач очікував на стягнення з                          АТ КБ «ПриватБанк» присуджених рішенням суду грошових коштів та не мав наміру звертатися повторно до суду.Однак у зв`язку з невиконанням рішення суду щодо стягнення коштів ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом                       18 серпня 2020 року, тобто в межах строку порушення його законних прав та інтересів, позовна давність позивачем не пропущена.
У стягненні 9 % за вкладом після закінчення строку, на який зроблений вклад, відмовлено з тих підстав, що депозитний договір розірвано у грудні 2015 року, а після розірвання договору відсотки не сплачуються. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
04 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Савко В. В. засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня
2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня
2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині незадоволених позовних вимог скасувати, позовні вимоги задовольнити повністю.
05 січня 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Штронда А. М. через систему «Електронний Суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області
від 13 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду
від 07 грудня 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати, відмовити в задоволенні позову.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 .
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Савка В. В. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року в справі                        № 199/3152/20(провадження № 14-224цс21), в якій на користь вкладника стягнуто 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, пеню відповідно до статті 10 Закону про споживачів (хоч і нараховану лише на відсотки, з чим заявниця не згодна) та відсотки за користування грошима поза межами укладеного між сторонами договору. Суди під час вирішення подібних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. 
Посилання судів на практику Верховного Суду в подібних правовідносинах нерелевантні, адже в цій справі позивач не розривав достроково договір банківського вкладу, зокрема в судовому порядку, лише повідомив про відмову у його автоматичній пролонгації, тому Закон про споживачів поширюється на спірні правовідносини. 
Відповідно до висновків Верховного Суду України в постанові від 28 січня                            2015 року в справі № 6-247цс14 та Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), що не враховані судами, у разі неповернення вчасно вкладу з банку стягуються відсотки за договором за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів. На користь заявниці підлягають стягненню відсотки за користування вкладом поза межами укладеного між сторонами договору в розмірі 9 %, тобто за ставкою депозитного договору. 
Узагальнені доводи касаційної скарги банку
Касаційна скарга банку мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження                                       № 14-133цс20), від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), у постановах Верховного Суду від 14 березня                           2018 року в справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), від 10 квітня 2018 року в справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі                                             № 908/1394/17, від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17,                                              від 21 листопада 2018 року в справі № 642/493/17 (провадження № 61-152св18). 
Суди неправомірно нарахували 3 % річних згідно із частиною другою                                  статті 625 ЦК України на тіло депозиту і відсотки, адже базою нарахування вказаної суми має бути лише тіло вкладу відповідно до висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі                                        № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).
Суди стягнули 3 % річних за частиною другою статті 625 ЦК України за період з 01 червня 2016 року по 05 серпня 2020 року без урахування заявленої банком позовної давності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначено, що до правових наслідків порушення зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Зазначені суми суд мав стягнути за три роки перед зверненням позивача до суду відповідно до висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду                              від 14 березня 2018 року в справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), від 10 квітня 2018 року в справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі                                             № 908/1394/17, від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17,                                                       від 21 листопада 2018 року в справі № 642/493/17 (провадження № 61-152св18). Безпідставними є доводи позивача про те, що про порушене право він дізнався лише після отримання постанови Верховного Суду в справі № 201/21259/15. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
13 грудня 2013 року між  ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070034824300 вклад «Стандарт», відповідно до умов якого вкладник передав банку грошові кошти в сумі                              33 450,54 доларів США строком до 13 грудня 2014 року з правом автоматичної пролонгації та нарахуванням відсотків у розмірі 9 % річних. 
08 грудня2015 року  ОСОБА_2  направив на адресу відповідача заяву про повернення депозиту та відсотків, у задоволенні якої банк відмовив. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня                       2016 року в справі № 201/597/16-ц, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь                  ОСОБА_2 грошові кошти за договором депозитного вкладу від 13 грудня           2013 року № SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» станом на 31 травня                        2016 року в розмірі 40 022,43 доларів США, а саме: вклад у розмірі                                              33 450,54 доларів США, відсотки у розмірі 6 021,09 доларів США, 3 % річних у розмірі 550,80 доларів США. 
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня                       2016 року не виконано. 
 
У відзиві на позовну заяву банк просив застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені та 3 % річних (т. 1, а. с. 82). 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг та виснував, що касаційну скаргуОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а касаційну скаргу банку - задовольнити частково з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п`ята статті 1061 ЦК України).
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Стосовно стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів
 
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Відмовляючи в цій частині позову, суди керувалися тим, що ОСОБА_2 скористався правом на дострокове розірвання договору банківського вкладу, тому договірні правовідносини між сторонами вважаються припиненими з грудня 2015 року. Оскільки між ОСОБА_2 та банком припинено правовідносини за договором банківського вкладу, частина п`ята                                       статті 10 Закону про споживачів не регулює спірні правовідносини. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду                   від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження                                        № 14-133цс20) та правильно врахована судами, в ній зазначено, що після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону про споживачів, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів не нараховується.
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про споживачів, адже вкладник скористався правом на дострокове розірвання договору банківського вкладу, тому договірні правовідносини між сторонами вважаються припиненими з грудня 2015 року.
Правонаступниця вкладника   ОСОБА_3  - ОСОБА_1 в касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20(провадження № 14-224цс21), в якій на користь вкладника стягнуто пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів. 
Такі висновки ОСОБА_1 є самовільним трактуванням змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), якою судові рішення в частині стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, та стягнення пені в разі припинення договору депозитного вкладу (попереднім рішенням суду стягнуто вклади і відсотки за ними та розірвано депозитні договори) не вбачається. 
Щодо стягнення відсотків за вкладом після закінчення строку, на який зроблений вклад
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п`ята статті 1061 ЦК України).
13 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу строком на 366 днів. Умовами договору передбачено його автоматичну пролонгацію на той же строк у випадку, якщо за закінченням чергового строку вкладник не заявить про намір забрати кошти. 
08 грудня 2015 року, тобто у зв`язку із закінченням 13 грудня 2015 року чергового строку продовження банківського вкладу, ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою про повернення вкладу, в якій зазначив, що далі не має наміру продовжувати дію договору, просив повернути йому депозит у розмірі                       33 450,64 доларів США та нараховані відсотки (т. 1, а. с. 245).
Відповідно до умов договору відсотки на вклад у розмірі 9 % річних нараховуються за кожен період продовження мінімального строку вкладу                               (т. 1, а. с. 26). Нарахування таких відсотків після закінчення строку, на який зроблений вклад, не передбачено. 
З урахуванням тих обставин, що ОСОБА_2 заявив про свій намір не продовжувати з 13 грудня 2015 року строк вкладу на новий період, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність правових підстав для стягнення відсотків у розмірі 9 % поза межами укладеного між сторонами договору. 
Крім того, правові висновки стосовно безпідставності стягнення відсотків за вкладом після закінчення строку вкладу сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22).
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
 
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
 
Однак зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті                                 1048 ЦК України.
 
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
 
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а, отже, і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 88 постанови звернула увагу на аналогічне правове регулювання можливості стягнення процентів поза межами встановленого договором строку повернення вкладу в спорах, в яких банки, на порушення умов договору банківського вкладу, не повертають вкладникам банківські вклади та нараховані за ними проценти. Проценти за банківським вкладом нараховуються лише в межах строку, визначеного у договорі банківського вкладу, тобто за правомірне користування цими коштами. Інакше кажучи, так само як банк не може нараховувати проценти за користування позичальником кредитом після спливу визначеного у договорі строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, так само і вкладник за договором банківського вкладу після закінчення строку, на який зроблений вклад, позбавлений права вимагати стягнення процентів за правомірне користування банком цими коштами.
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що на користь заявниці підлягають стягненню відсотки за користування вкладом поза межами укладеного між сторонами договору у розмірі 9 % (за ставкою депозитного договору), є безпідставними. 
Висновки Верховного Суду України у постанові від 28 січня  2015 року в справі                  № 6-247цс14 та Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року в справі                  № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), на які посилається ОСОБА_1 , є нерелевантними, адже сформульовані за відмінних від цієї справи обставин перерахування коштів за вкладом на поточний рахунок позивача, з якого кошти неможливо було отримати.
Щодо стягнення сум за статтею 625 ЦК України
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15-ц (пункт 27),                   від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (пункт 42), від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, від 29 січня 2019 року в справі № 916/4644/15 (пункт 7.8)).
Банк у касаційній скарзі посилається на те, що суди неправомірно нарахували                     3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України на тіло депозиту і відсотки, адже базою нарахування вказаної суми має бути лише тіло вкладу відповідно до висновків у постанові Великої Палати Верховного Суду                                     від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).
Верховний Суд висновує, що постанова Великої Палати Верховного Суду                                     від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) не є висновком про те, що 3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України нараховуються лише на тіло депозиту, адже у вказаній справі проценти на вклад не стягувалися попереднім судовим рішенням та не увійшли до простроченої суми, на яку позивач в справі № 320/5115/17 просив нарахувати                    3 % річних. Висновки Верховного Суду у наведеній постанові нерелевантні до спірних правовідносин через відмінність фактичних обставин порівнюваних справ. 
Банк, який прострочив грошове зобов`язання (порушив обов`язок щодо повернення вкладу та сплати за ним процентів), має віддати основний борг за договором банківського вкладу, сплатити передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону про споживачів пеню, а також визначені у частині другій статті 625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) й інфляційні втрати за весь час прострочення (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду                              від 11 жовтня 2023 року в справі № 757/3572/17-ц (провадження № 14-37цс22)). 
У пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 рокув справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) вказано, що якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Аналогічне правове регулювання бази нарахування сум за статтею 625 ЦК України стосується й відносин банківського вкладу. 
Простроченим грошовим зобов`язанням у справі є сума неповернутого вкладу та процентів за ним, тому суди правильно визначили формулу обрахунку                                      3 % річних згідно із частиною другою статті 625 ЦК України.
Стосовно заявленої банком позовної давності необхідно зазначити таке. 
У касаційній скарзі банк посилається на те, що суди стягнули 3 % річних за частиною другою статті 625 ЦК України за період з 01 червня 2016 року до                             05 серпня 2020 року без урахування заявленої позовної давності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі                                     № 127/15672/16-ц(провадження № 14-254цс19) зазначено, що до правових наслідків порушення зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Зазначені суми суд мав стягнути за три роки перед зверненням позивача до суду відповідно до висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду                          від 14 березня 2018 року в справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), від 10 квітня 2018 року в справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі                                             № 908/1394/17, від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17,                                            від 21 листопада 2018 року в справі № 642/493/17 (провадження № 61-152св18). 
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і                                         3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.   
Ураховуючи викладене, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. 
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду                                      від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження                                                № 14-254цс19), в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі                            № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі № 908/1394/17, від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17, від 21 листопада 2018 року в справі                                    № 642/493/17 (провадження № 61-152св18), на які посилається банк. 
Вирішуючи спір у цій частині, суди керувалися тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року вирішено питання щодо стягнення з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 3 % річних у розмірі 550,80 доларів США станом на 31 травня 2016 року, тому в цій справі необхідно стягнути 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України за період з                           01 червня 2016 року до 05 серпня 2020 року (дату складення позову). 
Суди виснували про відсутність підстав для застосування позовної давності, заявленої представником відповідача щодо позовної вимоги в частині стягнення 3 % річних, оскільки згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня                          2016 року набрало законної сили 03 квітня 2019 року, а 13 червня 2019 року було відкрито виконавче провадження. Враховуючи певні строки, в межах яких державним виконавцем повинні були бути прийняті необхідні рішення та вчинені дії для примусового виконання рішення суду, позивач очікував на стягнення з                          АТ КБ «ПриватБанк» присуджених рішенням суду коштів та не мав наміру звертатися повторно до суду.Однак у зв`язку з невиконанням рішення суду щодо стягнення грошових коштів ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 18 серпня                            2020 року, тобто в межах строку порушення його законних прав та інтересів, строк давності позивачем не пропущено.
Із такими висновками погодитися не можна. 
З урахуванням того, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, таке зобов`язання є триваючим. 
08 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою про повернення вкладу, тому у зв`язку із закінченням 13 грудня 2015 року чергового строку продовження банківського вкладу позивач (його правонаступниця) має право на отримання 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання з повернення вкладу й процентів за ним. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня                      2016 року вирішено питання щодо стягнення з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 3 % річних станом на 31 травня 2016 року. 
Про стягнення 3 % річних за новий період позивач заявив до суду 18 серпня                  2020 року (дата подачі позову), тому таке стягнення обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову, з огляду на заявлену банком позовну давність. 
Позивач просив поновити пропущений строк давності, навів відповідні доводи щодо підстав пропуску строку, проте суди виснували, що позивач позовну давність не пропустив, адже рішення Жовтневого районного суду                                            м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року набрало законної сили                             03 квітня 2019 року, а 13 червня 2019 року було відкрито виконавче провадження; враховуючи певні строки, в межах яких державним виконавцем повинні були бути прийняті необхідні рішення та вчинені дії для примусового виконання рішення суду очікував на стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» присуджених рішенням суду коштів та не мав наміру звертатися повторно до суду. 
Такий висновок судів не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджується із правильним застосуванням статей 257, 261, 267 ЦК України. 
Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України). 
Наведені позивачем обставини суд мав оцінити у контексті поважності причин пропуску строку давності щодо стягнення сум, нарахованих до 18 серпня                       2017 року (понад три роки перед зверненням до суду), за наслідками такої оцінки - поновити пропущений строк або відмовити у поновленні, а не виснувати, що позивач не пропустив указаний строк. 
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України. 
Суди неправильно застосували норми матеріального й процесуального права, тому судові рішення підлягають скасуванню у частині позову про стягнення                                    3 % річних за частиною другою статті 625 ЦК України із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Щодо посилань банку на висновки в постанові Верховного Суду від 14 березня                           2018 року в справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), вони нерелевантні, адже стосуються відмінного від цієї справи спору про визнання недійсним іпотечного договору й зобов`язання вчинити дії.  
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані в справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Суди розглянули справу без урахування висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі                                          № 127/15672/16-ц(провадження № 14-254цс19), у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі№ 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі                                          № 908/1394/17, від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17,                                            від 21 листопада 2018 року в справі № 642/493/17 (провадження № 61-152св18), про те, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову; не розглянули клопотання позивача про поновлення пропущеного строку давності та не оцінили поважність причин його пропуску. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд касаційну скаргу банку задовольняє частково, скасовує судові рішення в частині позову про стягнення 3 % річних на підставі статті 625 ЦК Україниз направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції скасовується також у частині розподілу судових витрат, який необхідно здійснити за нового розгляду справи пропорційно розміру задоволених вимог. 
У частині відмови в стягненні пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів, відсотків за вкладом після закінчення строку, на який зроблений вклад, судові рішення залишаються без змін, а касаційна скарга  ОСОБА_1 - без задоволення. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савка Віталія Вікторовича  залишити без задоволення. 
Касаційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Штронди Антона Михайловича задовольнити частково.
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня                               2023 року  скасувати у частині позовних вимог про стягнення 3 відсотків річних, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року скасувати в частині розподілу судових витрат. 
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня                         2023 року в частині відмови в стягненні пені, відсотків за вкладом після закінчення строку, на який зроблений вклад, залишити без змін.  
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | О. М. Ситнік
Судді: | В. М. Ігнатенко
| А. С. Олійник
| В. В. Пророк
| В. В. Сердюк