КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 761/5829/23
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4122/2024                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Левенця Б.Б., Ящук Т.І.
                                  при секретарі                      Близнюк А.П.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року (суддя Фролова І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_2, приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Олійник Олег Іванович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
 
встановив:
у лютому 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_2 15 липня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 93508, щодо стягнення з нього на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № 630044210 від 23 жовтня 2013 року.
            Мотивуючі позовні вимоги, позивач зазначав, що з матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1 йому стало відомо, що 15 липня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_2 був вчинений виконавчий напис № 93508, згідно якого з нього на користь ТОВ «Вердикт Капітал» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 630044210 від 23 жовтня 2013 року у розмірі 56 102,56грн.
            Позивач зазначав, що в оспорюваному виконавчому написі зазначено, що право вимоги по вказаному кредитному договору виникло у ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі договору відступлення права вимоги № 29-01/19/2 від 29 січня 2019 року, укладеного із ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», в якого, у свою чергу, право вимоги по цьому кредитному договору виникло на підставі договору відступлення права вимоги № 2019-1АБ/ВЕСТА від 28 січня 2019 року, укладеного із АТ «Альфа Банк», однак він не отримував жодного повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні, що є порушенням положень статті 516 ЦК України.
            Також позивач посилався на те, що кредитний договір № 630044210 був укладений 23 жовтня 2013 року, строк дії кредитної лінії складав один рік, а відтак нотаріус, в порушення положень статті 88 Закону України «Про нотаріат», вчинив виконавчий напис 

стосовно зобов`язання, з дня виникнення права вимоги за яким минуло більше трьох років.
            Позивач зазначав про спірність розміру заборгованості, оскільки відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення, тому йому було протиправно нарахована пеня за період з 25 березня 2020 року по 10 червня 2021 року, а у нотаріуса не було підстав для вчинення оспорюваного виконавчого напису, враховуючи спірність розміру заборгованості.
            Крім цього позивач, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 21 вересня 2021 року по справі № 910/10374/17, зазначав, що кредитний договір, укладений ним з ПАТ «Альфа Банк» 23 жовтня 2013 року, не був нотаріально посвідчений, що є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
            Також позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу, згідно наведеного у позовній заяві розрахунку, в розмірі 15 000грн та судовий збір.
            Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року позов задоволено, визнано виконавчий напис № 93508 від 15 липня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 16 610,40грн, що складаються з 15 000грн витрат на правничу допомогу та 1610,40грн витрат зі сплати судового збору.
            У поданій апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на не врахування судом заперечень відповідача проти позову та стягнення витрат на правничу допомогу, та клопотання про зменшення витрат на надання правової допомоги.
            Відповідач зазначає, що законодавством не визначений виключний перелік обстави, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості і ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів, чого судом першої інстанції зроблено не було.
            Також відповідач посилається на те, що позивачем не було надано суду переліку наданих правничих послуг, вартості кожної наданої правничої послуги, а судом не обґрунтовано стягнення саме 15 000грн на правову допомогу.
            Відповідач вважає, що суд безпідставно зазначив, що відповідачем не було оспорено витрати на надання правничої допомоги та не взято до уваги подані ним заперечення та клопотання про зменшення витрат на надання правової допомоги.
Відповідач зазначає, що суд своєчасно не направив йому копії позовної заяви разом з додатками та у порушення вимог закону прийняв рішення про стягнення коштів на надання правничої допомоги, не врахувавши подані заперечення.
            Крім цього відповідач вважає, що витрати на правничу допомогу, стягнуті з нього на користь позивача, враховуючи незначну складність справи, не відповідають критерію їх реальності у зв`язку з відсутністю доказів їх дійсності і необхідності, а також критерію розумності, оскільки є суттєво завищеними. 
            Відзив на апеляційну скаргу не подано.
 
Відповідач ТОВ «Вердикт Капітал», позивач ОСОБА_1 та третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Олійник О.І., будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень на вказані ними  електронні адреси (с.с.123-127), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.
Із листа Міністерства юстиції України від 26 вересня 2022 року № 88087/ПІ-О-2649/37.5 встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 1 листопада 2021 року № 3897/5, відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату від 25 жовтня 2021 року № 4, на підставі підпунктів «е», «з» та «і» пункту 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 7 листопада 2005 року за № 6014 на ім`я ОСОБА_2 , анульовано (с.с.128).
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до матеріалів справи, 23 жовтня 2013 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум м».
Також ОСОБА_1 23 жовтня 2013 року підписана довідка про умови кредитування з використанням картки «Максимуму», згідно якої строк дії картки 2 роки з можливістю перевипуску за умови дотримання клієнтом умов договору; строк дії кредитної лінії - 1 рік з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання клієнтом умов договору; максимальна сума кредиту 75 000грн (с.с.12-13).
15 липня 2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_2 вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 93508,  про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором №630044210 від 23 жовтня 2013 року, укладеним між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , за період з 29 січня 2019 року по 10 червня 2021 року у розмірі 55 452,56грн, яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 16 195,30грн; простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 43,01грн; строкової заборгованості по несплачених відсотках за користування кредитом - 24 686,36грн; строкової заборгованості за штрафами і пенями - 14 527,89грн (с.с.4).
17 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Олійником О.І. відкрито виконавче провадження № 67541426 з виконання  виконавчого напису № 93508 від 15 липня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Бучанського районного округу Київської області ОСОБА_2 (с.с.9). 
Постановою від 1 грудня 2021 року у виконавчому провадженні № 67541426 звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи ОСОБА_1 (с.с.10). 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що протягом розгляду справи стороною відповідача не було надано суду в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК Україниналежних і допустимих доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу  ОСОБА_2 були надані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором, як і відсутні відомості, що сума заборгованості утворилась у зазначений у виконавчому написі час (за період з 29 січня 2019 року по 10 червня 2021 року) і що позивачу була направлена та ним отримана вимога про усунення 
 
порушення зобов`язання.
Задовольняючи вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу, суд першої інстанції зазначив, що позивачем надані докази у підтвердження понесених витрат, які не були спростовані відповідачем.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.
Учинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. 
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц.
Згідно підпункту 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка боржника на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.
Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення.
Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за 
 
умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Такі висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.
Підпунктами 3.1, 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.
Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999р. № 1172. (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів. 
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.
Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 357/12818/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі 320/8269/15 зазначено, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 вказано, що суд зобов`язаний встановити, що нотаріусу надані всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості.
Частинами 1 - 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Отже, обов`язок надання доказів у підтвердження своїх доводів є не тільки у 
 
позивача, але і у відповідача.
У підтвердження своїх доводів позивач надав суду першої інстанції копію анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках проекту «Максимум» від 23 жовтня 2013 року, копію довідки про умови кредитування з використанням картки «Максимум», копію виконавчого напису нотаріуса та копію постанови приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Олійника О.І. про відкриття виконавчого провадження № 57541426.
При цьому, позивач стверджував, що не отримував від відповідача вимоги про усунення порушень за кредитним договором та необхідності сплатити заборгованості за кредитним договором.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Виходячи з вказаних норм процесуального права та позиції позивача, саме відповідач повинен був надати суду докази у підтвердження надання приватному нотаріусу ОСОБА_2 всіх належних документів для вчинення виконавчого напису, у тому числі кредитний договір, посвідчений нотаріально, вимогу до позивача про усунення порушень за кредитним договором та докази направлення цієї вимоги на адресу позивача і докази у підтвердження отримання цієї вимоги позивачем, або повернення її на адресу відповідача.
Відповідачем суду першої інстанції не були надані жодні документи, які були подані приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, а відтак відповідачем суду не було надано жодного доказу у підтвердження дотримання ним вимог закону при зверненні до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.
Не були відповідачем надані такі докази і до апеляційної скарги, враховуючи посилання відповідача на неотримання копії позовної заяви, хоча відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання.
Твердження у апеляційній скарзі, що приватному нотаріусу були надані всі документи, необхідні для вчинення виконавчого напису, належними доказами не підтверджені.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів виконання зобов`язань за кредитним договором та документи, які б підтверджували спірність заборгованості, зазначеної у виконавчому написі, що є його процесуальним обов`язком, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час судового розгляду не було встановлено, що на адресу позивача відповідачем було направлено письмову вимогу про усунення порушення за зобов`язаннями, що спростовує безспірність заборгованості.
Крім того, саме відповідач, який порушує питання про стягнення заборгованості з позивача, зобов`язаний був надати суду першої інстанції документи, які підтверджують наявність у позивача заборгованості за кредитним договором, що ним зроблено не було.
Не були додані такі документи і до апеляційної скарги.
Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для визнання виконавчого напису № 93508 від 15 липня 2021 року, вчиненого приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_2, таким, що не підлягає виконанню.
Під час апеляційного перегляду відповідачем не було доведено наявність підстав для спростування висновку суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, допущені судом порушення норм процесуального права не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду в частині вирішення позовних вимог, тому в цій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
 
З приводу доводів апеляційної скарги про неспівмірність стягнутих судових витрат позивача на правову допомогу, колегія суддів зазначає про наступне.
Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;  2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із 
 
складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача - адвокат Ходак В.В., зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу складає 15 000грн.
Також у позовній заяві наведений перелік робіт, які виконані адвокатом на час подання позовної заяви: 1) аналіз документів, підготовка правової позиції по справі (1 год.); 2) підготовка, направлення адвокатського запиту до приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Олійника О.І. (1 год.); 3) підготовка, направлення адвокатського запиту до ТОВ «Вердикт Капітал» (1 год.); 4) підготовка, формування та подання позовної заяви до суду (5 год.); підготовка заяви про забезпечення позову (1 год.).
До позовної заяви додана копія договору № 241 про надання правової (правничої) допомоги, укладеного 25 січня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Ходаком В.В., відповідно до умов якого адвокат прийняв на себе зобов`язання з надання правової (правничої) допомоги у справі про визнання виконавчого напису № 93508 від 15 липня 2021 року, що видав приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу ОСОБА_2, таким, що не підлягає виконанню, а саме: представництво інтересів клієнта в усіх без виключення підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування, а також в усіх без винятку суб`єктах владних повноважень, 
 
судах всіх інстанції та юрисдикцій із усіма без виключення процесуальними правами, наданими учасникам судового процесу (учасникам справи) положеннями чинних в Україні ГПК, ЦПК, КАС; особам, які беруть участь у провадженні в справах про адміністративне правопорушення положеннями чинного в Україні КУпАП; в усіх без винятку органах виконання судових рішень із усіма без виключення правами, передбаченими для учасників виконавчого провадження (у тому числі у відносинах із приватними виконавцями); в усіх без винятку органах нотаріату (в тому числі у відносинах з приватними нотаріусами); підписання від імені клієнта та подачу документів до усіх судових інстанцій України (с.с.27).
Пунктом 4 договору сторони визначили, що вартість юридичних послуг (гонорар адвоката) становить 15 000грн.
Відповідно до ордеру серії АВ № 1061316 адвокатом Ходаком В.В. надається ОСОБА_1 надається правова (правнича) допомога отримує на підставі договору про надання правової допомоги від 25 січня 2023 року № 241 року у приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Олійника О.І., ТОВ «Вердикт Капітал» та Шевченківському районному суді міста Києва (с.с.31).
Також до позовної заяви додана копія квитанції про оплату 30 січня 2023 року ОСОБА_1 послуг адвоката Ходака В.В. у розмірі 15 000грн (с.с.29).
Суд першої інстанції зазначив, що вказаний розмір судових витрат не був оспорений відповідачем.
У поданій апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом першої інстанції не було направлено відповідачу копії позовної заяви із додатками, що позбавило його можливості вчасно заявити про неспівмірність заявлених вимог.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що матеріали справи не містять доказів направлення судом відповідачу копії позовної заяви із додатками та отримання відповідачем вказаних документів.
Крім того, матеріали справи містять клопотання представника відповідача від 26 квітня 2023 року про направлення на електронну адресу відповідача копії позовної заяви, яке було проігноровано судом.
Керуючись критеріями, визначеними у пунктах 1 та 2 частини 3 статті 141 ЦПК України, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
 
У п. п. 73, 74 постанови Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 914/1191/20 міститься висновок, що гонорар адвоката може існувати в двох формах - як фіксований розмір та погодинна оплата. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
У разі відсутності у тексті договору умов щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково (аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі №910/4201/19, від 19.11.2021 у справі № 910/4317/21).
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення витрат на правову допомогу не врахував, що даний позов має немайновий характер, судова практика у даній категорії справ є сталою, а відтак не вимагає значного часу для її вивчення, тому вимоги представника позивача про відшкодування позивачу за рахунок відповідача 15 000грн не є співмірними із складністю даної справи, не є розумними та справедливими.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що розмір витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу за правову допомогу за рахунок відповідача, підлягає зменшенню до 5 000грн.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду в частині стягнення судових витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, ухвалено судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає зміні.
 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд     
 
постановив:
 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.
            Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року змінити в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, зменшивши їх розмір з 15 000грн до 5 000грн, у зв`язку із чим зазначити у резолютивній частині рішення, що стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати у розмірі 6 610грн 40коп.
            В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 липня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Б.Б. Левенець

                                                                                Т.І. Ящук