ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6157/24 Справа № 209/1245/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Халаджи О. В.
суддів:Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,
секретар Піменова М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради в особі Служби у справах дітей про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя (суддя першої інстанції ОСОБА_4 ),

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.
У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду зі зустрічним позовом до  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради в особі Служби у справах дітей про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрований 17.06.2021 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1097; визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_3 за її місцем проживання чи перебування; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 рухоме майно, а саме: транспортний засіб SKODA OKTAVIA, об.дв 1598 куб.см., 2015 року випуску, транспортний засіб RENAULT MASTER, об.дв 2299 куб;см., 2011 року випуску, визнавши право власності на автомобіль марки RENAULT MASTER за ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 429 220,00 грн. в рахунок компенсації частки вартості транспортних засобів та понесені судові витрати, які складаються з: судового збору у розмірі 6277,00 грн. та витрат на професійну правничу (правову) допомогу та інші витрати пов`язані з розглядом справи.
18 листопада 2022 року ухвалою суду первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу залишено без розгляду. 
Ухвалою суду від 17 лютого 2023 року уточнений позов ОСОБА_6  до ОСОБА_1  про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу – залишено без розгляду та прийнято заяву представника позивача про збільшення розміру позовних вимог від 06.02.2023 року, без урахування позовної вимоги про розірвання шлюбу.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська дніпропетровської області від 25 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради в особі Служби у справах дітей про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) за її місцем проживання чи перебування.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 рухоме майно, а саме: транспортний засіб RENAULT MASTER, об.дв 2299 куб.см., 2011 року випуску.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 400717 (чотириста тисяч сімсот сімнадцять) гривень 00 копійок в рахунок компенсації 1/2 частки вартості транспортних засобів: SKODA OKTAVIA, об.дв 1598 куб.см., 2015 року випуску; RENAULT MASTER, об.дв 2299 куб.см., 2011 року випуску, визнавши право власності на автомобіль марки RENAULT MASTER випуску 2011 року, об`єм двигуна 2299 см. куб., дата реєстрації 20.04.2022 року, за ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 5991 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто одна) гривня 97 копійок: судовий збір (позовні вимоги майнового характеру) - 4007 (чотири тисячі сім) гривень 17 копійок, судовий збір (позовні вимоги не майнового характеру) - 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 40 копійок.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_3 – адвоката Стребіж Анни Олегівни про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради в особі Служби у справах дітей про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 21752,72 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , витрати пов`язані із залученням спеціалістів, експертів, проведенням експертизи в розмірі 9858,00 грн.
Частково не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу. в якій зазначено, що вони ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права та без належного з`ясування обставин справи.
Скарга мотивована тим, що вимога позивачка про визнання спільною сумісною власністю транспортного засобу RENAULT MASTER, об. дв 2299 куб. см., 2011 року випуску є неефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Також зазначає, що стягнута сума правничої допомоги у розмірі 21752,72 грн. є неспівмірною із заявленими ОСОБА_3 позовними вимогами.
ОСОБА_2 просила рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 рухомого майна: транспортного засобу RENAULT MASTER, об. дв 2299 куб. см., 2011 року скасувати та відмовити у задоволенні цієї вимоги.
Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року змінити стягнувши на користь ОСОБА_3 витрати на професійну допомогу у розмірі 5000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 адвокат Стебіж А.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та  доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.
       Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії  НОМЕР_1 ,  ОСОБА_1  та  ОСОБА_3  з 17 червня 2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був укладений в Дніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про що зроблено актовий запис № 1097 /а.с.5 Т.1/. 
Шлюб був розірваний згідно рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2023 року, яке набрало законної сили 11 серпня 2023 року /а.с.64-66 Т.1/
Згідно довідки Територіального сервісного центру МВС №1244 від 13 серпня 2022 року № 31/4-1244 за ОСОБА_1 у період з січня 2016 року по серпень 2022 року обліковувались транспортні засоби, в тому числі автомобілі марки SKODA OKTAVIA випуску 2015 року випуску, об`єм двигуна 1598 см. куб., дата реєстрації 23.02.2022 року та автомобіль марки RENAULT MASTER випуску 2011 року, об`єм двигуна 2299 см. куб., дата реєстрації 20.04.2022 року. Автомобіль SKODA OKTAVIA 2015 року випуску, об`єм двигуна 1598 см. куб., був знятий з реєстраційного обліку та переєстрований на іншого власника на підставі договору купівлі - продажу укладеному у СГ № 004690 від 07.07.2022 року./а.с.39-40 Т.1/.
Відповідно до звітів про оцінку колісного транспортного засобу від 26 вересня 2022 року, які проведені оцінювачем ОСОБА_8 визначена ринкова вартість автомобіля SKODA OKTAVIA випуску 2015 року випуску, об`єм двигуна 1598 см. куб., дата реєстрації 23.02.2022 року яка становить 447840,00 гривень /а.с.41-43 Т.1/ та автомобіль марки RENAULT MASTER випуску 2011 року, об`єм двигуна 2299 см. куб., дата реєстрації 20.04.2022 року ринкова вартість якого становить 410600,00 гривень /а.с.44-47 Т.1/.
Відповідно до інформаційно-консультаційної довідки, проведеної оціночної компанією ТОВ «Галтекс Плюс» /а.с.78-91,92-106 Т.1/ ринкова вартість автомобіля RENAULT MASTER рік випуску 2011 року становить 337600,00 гривень та / ринкова варість автомобіля SKODA OKTAVIA випуску 2015 року випуску, об`єм двигуна 1598 см. куб., дата реєстрації 23.02.2022 року становить 343 800,00 гривень.
Згідно висновку №1383-23 за результатами проведеної судової транспортно- товарознавчої експертизи у цивільній справі № 209/1245/22 складений 20 вересня 2023 року /а.с.2-34 Т.2/ ринкова вартість автомобіля RENAULT MASTER , тип - спеціалізований вантажний фургон, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): НОМЕР_2 , білого кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2299 см куб., механічна коробка передач, тип дизель, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 20.04.2022 року на момент експертизи складала триста вісімдесят чотири тисячі сімсот десять гривен 00. Ринкова вартість автомобіля SCODA OCTAVIA, тип - загальний легковий хетчбек, номер транспортного засобу (VIN): НОМЕР_4 , чорного кольору, 2015 року випуску, об`єм двигуна 1598 см куб., механічна коробка передач, тип пального - дизель, реєстраційний номер НОМЕР_5 , дата реєстрації 23.02.2022 року на момент шершня експертизи складала чотириста шістнадцять тисяч сімсот двадцять чотири гривні 36 копійок. 
Ухвалюючи рішення про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 рухомого майно, транспортного засобу RENAULT MASTER, об.дв 2299 куб.см., 2011 року випуску та стягуючи грошову компенсацію у розмірі частки вказаного автомобілю, суд першої інстанції дійшов висновку, що дане майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).
Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Встановлено, що RENAULT MASTER, білого кольору, 2011 року було придбано під час перебування сторін в шлюбі, проти того, що він є об`єктом спільної сумісної власності не заперечує відповідач по справі позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та оскільки вищезазначене рухоме майно є неподільної річчю є підстави для визнання права власності на нього за відповідачем ОСОБА_1 із визначення частки компенсації для іншого співвласника- позивача по справі. 
З матеріалів справи вбачається, що за результатами проведеної судової транспортно- товарознавчої експертизи у цивільній справі № 209/1245/22 складений 20 вересня 2023 року. Ринкова вартість автомобіля RENAULT MASTER , тип - спеціалізований вантажний фургон, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): НОМЕР_2 , білого кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2299 см куб., механічна коробка передач, тип дизель, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 20.04.2022 року становить 384710,00 гривень.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/ 16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду -дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. (Постанова ВС від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, визнавши спільною сумісною власністю спірний автомобіль та стягнувши на корить ОСОБА_3 , частини вартості автомобіля у розмірі 192355,00 грн, оскільки як встановлено матеріалами справи, даний автомобіль було придбано у період шлюбу, доказів того, що відповідачем було його придбано за особисті кошти, останнім не надано, тому доводи скарги є безпідставними та зводяться до не згоди із рішенням по суті.
Крім того, як встановлено оскаржуваним рішення. відповідач тобто ОСОБА_1 не заперечував проти того, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності, що у сили вимог ст.. 82 ЦПК України не потребує доказування, тобто відповідачем була визнана дана вимога і не заперечувалась у суді першої інстанції.
Згідно ч.4-5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, слідує, що « у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження №61-38303св18)».
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на постанову ВП ВС від 23.01.2024 року № 523/14489/15-ц, то апеляційний суд вважає, вони спростовується вищенаведеним правовим висновком в якому вказано, щодо правового режиму спільного майна набутого у період зареєстрованого шлюбу.
Що стосується апеляційної скарги на додаткове рішення.
З матеріалів справи вбачається, що стягуючи з відповідача на користь позивачка 21752,72 грн., компенсації за правову допомогу, суд першої інстанції враховував заявлені вимоги на правову допомогу, задоволені позовні вимоги та розмір заявлених позовних вимог.
Колегія суддів із вказаною сумою погоджується.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
У статті 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, позивачка понесла судові витрати на сплату правничої допомоги в розмірі 23300,00 гривень, що підтверджується Договором про надання професійної правничої (правової) допомоги адвокатом від 09.08.2022 року /а.с.140-143 Т.1/, додатку № 1 від 09.08.2022 року до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги адвокатом від 09.08.2022 року /а.с.144 Т.1/ додаткових договорів: № 1 від 20.10.2022 року /а.с.145/, № 2 від 18.11.2022 року /а.с.146 Т.1/,АКТ № 1 /а.с.147 Т.1/, Акт № 2 /оберт а.с.147 Т.1/ № 8 від 13.11.2023, № 9 від 11.01.2024 року до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги адвокатом від 09.08.2022 року Додатковим Договором № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 26 вересня 2022 року /а.с.25 Т.1/. Також адвокатом здійснювався захист прав та інтересів клієнта у судових засіданнях: 18.11.2022 року, 06 грудня 2022 року,17 лютого 2023 року,15 лютого 2023 року, 20 грудня 2023 року,01 лютого 2024 року,23 лютого 2024 року. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (надання консультації, складання позовної заява, відзиву на позовну заяву, та участь у судових- засіданнях), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та враховуючи клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вважає. що місцевим судом було обґрунтовано стягнута сума у розмірі 21752,72 грн., оскільки вона відповідає критеріям співмірності та складності справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Судді:                                                                        О. В. Халаджи                                                         
                                                                               Т.В. Космачевська

                                                                               Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 5 вересня 2024 року.

Головуючий-суддя                                                                О. В. Халаджи