УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/12634/15-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюка Р.А. 
Категорія 72 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Трояновської Г.С.
суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу № 296/12634/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Житомирської міської ради про позбавлення батьківських прав
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2015 року, ухваленого під головуванням судді Галасюка Р.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обгрунтування позову вказала, що у 2003 році вона та ОСОБА_2 уклали шлюб, від якого мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.05.2015 шлюб розірвано та дитина залишилася проживати із матір`ю. 
Вказала, що батько дитини повністю ігнорує обов`язки щодо утримання та виховання, не бачиться із дитиною, а тому посилаючись на положення ст. 150 СК України, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2015 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 , батьківських прав відносно малолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У поданій апеляційній скарзі представник  ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Зазначає, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, оскільки ніколи не проживав та не був зареєстрований у м. Житомирі. Натомість його та позивачки зареєстроване місце проживання у місті Бердичеві. Таким чином, зазначивши адресу місця проживання сторін у м. Житомирі в позовній заяві, позивачка ввела суд в оману. В свою чергу суд не перевірив зазначені факти та розглянув справу із грубим порушенням територіальної підсудності. Наголошує, що доводи позовної заяви є безпідставними, оскільки не відповідають дійсності. Жодного доказу ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини суду не надано. Позивач приховала від суду рішення Бердичівського міськрайонного суду від 12 жовтня 2015 року, відповідно до якого визначено місце проживання сина сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком, ОСОБА_2 , а доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . Крім того, донька з 2018 року проживає разом із батьком та перебуває на його утриманні та вихованні.
У судовому засіданні апеляційного суду, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник відповідача адвокат Заїка Г.М. доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, викладених у ній, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також просив долучити до матеріалів справи докази, підтверджуючі ту обставину, що на час подання позову відповідач був зареєстрований у м. Бердичеві.
Інші учасники справи до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином відповідно до положень ЦПК України, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  перебували у зареєстрованому шлюбі із 22.11.2003, який розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.05.2015, справа № 274/1626/15 (а.с. 8).
Сторони є батьками неповнолітньої  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 (а.с.6).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої доньки у зв`язку із невиконанням ним батьківських обов`язків.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , з огляду на те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує дитину харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, а тому позовна вимога про позбавлення відповідача батьківських прав підлягає задоволенню.
Колегія суддів не погоджується із судовим рішенням з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).
Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.
Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.
Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У пунктах 1, 2 та 36 Постанови №3 Пленуму «Про деякі питання визначення юрисдикції та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
Територіальна підсудність (юрисдикція) - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція цього суду. 
Частиною першою статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності (відповідно до статті 27 ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (частина п`ятнадцята 28 ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів (або оплату додаткових витрат на дитину), такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з частиною першою статті 28 ЦПК України.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 200/11563/18 (провадження № 61-7883св19).
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що у листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав до Корольовського районного суду. 
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира відкрито провадження у справі і призначено її до розгляду.
18.12.2015 Корольовським районним судом м. Житомира було ухвалено заочне рішення у справі. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила адресу свого проживання – АДРЕСА_1 , та адресу проживання відповідача – АДРЕСА_2 . 
Разом із тим, до своєї позовної заяви ОСОБА_1 додала копію паспорта, в якому зазначено її зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_3 з 25.07.2012 (а.с. 5).
При відкритті провадження у справі, місцевий суд, всупереч цивільному процесуальному законодавству не перевірив місце реєстрації проживання сторін та не здійснив відповідні запити до компетентних органів, що підтверджується матеріалами справи. 
Водночас, звертаючись із заявою про перегляд заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18.12.2015,  ОСОБА_2  зазначив своє зареєстроване місце проживання –  АДРЕСА_3  та надав копію відповідної  довідки про реєстрацію місця проживання, в якій міститься відмітка, що він зареєстрований за вказаною адресою із 30.01.2017 (а.с. 43).  Також наголосив, що завжди був зареєстрований та проживав у м. Бердичеві, як і позивачка. 
Ксерокопією паспорта ОСОБА_2 підтверджується, що він зареєстрований у АДРЕСА_4 з 4 жовтня 1995 року.
Окрім того на підтвердження свого місця проживання та реєстрації у м. Бердичеві відповідач надав копію позовної заяви ОСОБА_1 до нього про визначення місця проживання дітей від 31.08.2015, яка подана нею до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, в якій позивач сама вказує адресу своєї реєстрації - АДРЕСА_3 , та адресу реєстрації ОСОБА_2 – АДРЕСА_4 (а.с. 48). 
Відповідач не був обізнаний та повідомлений про розгляд справи №296/12634/15 про позбавлення батьківських прав Корольовським районним судом м. Житомира, оскільки фактично проживав у м. Бердичеві. Поштова кореспонденція поверталась до суду з відміткою – «за закінченням терміну зберігання» (а.с.16).
Отже на дату подання позову та відкриття провадження у справі, відповідач не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а на час прийняття судом справи до свого провадження відповідач був зареєстрований у м. Бердичеві, що не давало суду передбачених законом підстав для відкриття провадження у даній справі.
Відповідно, в порушення вказаних норм процесуального закону судом першої інстанції було відкрито провадження та завершено розгляд справи, яка була йому не підсудна.
Згідно ст. 378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач в особі свого представника при розгляді заяви про перегляд заочного рішення заявляв суду про непідсудність справи Корольовському районному суду м. Житомира та вказував, що зареєстрований за адресою у м. Бердичеві, однак судом першої інстанції вказані доводи не були взяті до уваги та по суті не вирішувались.
Враховуючи наведене та вимоги положень статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує право особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, оскаржуване рішення прийняте судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), а також враховуючи, що зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача  АДРЕСА_3 , що територіально належить до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати, а справу направити для розгляду за підсудністю до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.
Питання розподілу судових витрат апеляційним судом не вирішується, оскільки підлягає вирішенню судом під час розгляду справи по суті спору.

Керуючись п. 5 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 378, 381, 382, 383, 384, 390,391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити частково.
Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2015 року скасувати, а справу № 296/12634/15 направити на розгляд за встановленою підсудністю до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01.08.2024.

Головуючий  Судді