РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 570/5574/23
Провадження № 22-ц/4815/718/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя: Боймиструк С.В.,
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 28 березня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда - Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2023 року ТОВ "Фінансова Компанія "АРТЕМІДА-Ф" звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на невиконання ним своїх зобов`язань по кредитному договору, просить стягнути з відповідача 47814,93 грн., а також судові витрати по справі.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що 02.10.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ "1Безпечне Агентство Необхідних Кредитів" в електронній формі було укладено договір позики, за яким відповідач отримав кредит в сумі 10000 гривень на умовах строковості, платності, однак свого обов`язку з повернення кредитних коштів, у визначені законом та договором строки, не виконав.
Крім цього позивач посилається на те, що відбулося відступлення права вимоги по кредитних зобов`язаннях ОСОБА_1 , згідно договорів факторингу:
- 10.03.2020 між ТОВ "1Безпечне Агентство Необхідних Кредитів" та ТОВ "Сіроко Фінанс" укладено договір факторингу № 002-100320;
- 22.06.2021 між ТОВ "Сіроко Фінанс" та ТОВ "Фінансова Компанія "АРТЕМІДА-Ф" укладено договір факторингу № 20210622/1.
Позивач стверджує, що за договором факторингу № 20210622/1 ТОВ "Фінансова Компанія "АРТЕМІДА-Ф" набуло статусу кредитора за грошовими вимогами до ОСОБА_1 на підставі договору позики від 02.10.2019. Заборгованість відповідача перед новим кредитором, згідно розрахунку, складає: 10000,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 4800,00 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5000,00 грн. – залишок заборгованості по простроченим процентам за користування; 24300,00грн.- залишок заборгованості по простроченим процентам за користування, нараховані новим кредитором; 3 714,93 грн. - інфляційне збільшення.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 28 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що оскільки, у ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», є набувачем прав та вимог згідно Договору факторингу № 20210622/1 від 22.06.2021 р., а рух коштів по Договору позики №2919592 від 02.10.2019 р., позичальника ОСОБА_1 почав обліковуватися із 22.06.2021 року, в Позивача відсутні оригінали первинних бухгалтерських документів та виписки з регістрів бухгалтерського обліку, проводки яких підтверджуються надання ОСОБА_1 саме кредиту від Позивача.
Керуючись статтею 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» Рокитнівському районному суду разом з Позовною заявою надано Оригінал (виписки) розрахунку заборгованості за Договором позики № 2919592 від 02.10.2019 р.
Згідно даної ВИПИСКИ з особового рахунку ОСОБА_1 відображена сума виданого кредиту, та наявна заборгованості за договором станом на 02.10.2019 р.
Вказана виписка з рахунку боржника є підтвердженням виконаних операцій та відноситься до первинних документів, оскільки складена через не можливість безпосередньо після закінчення господарської операції у формі зведеного облікового документу у котрому наведено розрахунок боргу позичальника, який таким жодними доказами не спростований.
Місцевий суд прийшов до безпідставного висновку, що виписку на дату зарахування відповідачу кредитних коштів (первинний бухгалтерський документ) зобов`язаний надати «новий кредитор» - ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», разом із тим такі висновки суперечать ст.ст.512-519 ЦК України.
Стверджує про застосування місцевим судом нерелевантних висновків та неврахування постанови Верховного суду із ідентичними обставинами у справі № 466/5883/15-ц.
Вказує на порушення місцевим судом Постанови НБУ № 163 від 15.12.2023р. «Про затвердження Положення про таємницю фінансової послуги», Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про інформацію», які встановлюють, що інформація, наявна в реєстрах боржників, становить таємницю фінансової послуги, і конфіденційну інформацію, котра може бути розкритою лише на підставі відповідного рішенні (ухвали) суду.

Право вимоги за яким на дату відступлення настало, і перейшло до ТОВ “СІРОКО ФІНАНС” на підставі Договору факторингу №002-100320 від 10.03.2020 р., укладеного між ТОВ “СІРОКО ФІНАНС” (як Фактором) та ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ", код ЄДРПОУ 39861924 (як Клієнтом), відповідно до п 4.3 якого переуступлені за Реєстром Права грошових вимог переходять до Фактора з моменту підписання сторонами Акта прийняття-передання відповідного Реєстру прав грошових вимог.
Таким чином, підтвердженням того, що на момент відступлення ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "АРТЕМІДА-Ф" права вимоги за Договором позики №2919592 зазначене право вимоги належало ТОВ “СІРОКО ФІНАНС” є Акт прийняття-передання відповідного Реєстру прав грошових вимог, витяг з якого додають до апеляційної скарги.
Однак, Рокитнівський районний суд, не «проаналізувавши» умови даного договору, наводить в оскаржуваному рішенні взяті ні звідки домисли, що підтвердженням переходу права вимоги по Договору факторингу №002-100320 від 10.03.2020 р. є саме реєстр, а не акт.
Доводить про відсутність правової помилки у Витязі з реєстру прав вимог № 002-100320 від 10.03.2021, котра ставила б під сумнів такий реєстр, та наявність суто технічно помилки (описки) в даті. Врахувавши викладене, Первісний та Проміжний кредитори внесли виправлення у дату витягу із реєстру – перепідписавши це й ж витяг із правильною датою такого - «Витяг з реєстру прав вимог № 002-100320 від 10.03.2020 (витяг із виправленою опискою додається до апеляційної скарги).
Зазначає, що Директор ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» Шмагало А.І., після отримання оскаржуваного рішення суду, звернувся до проміжного Кредитора з проханням надати докази факту перерахування коштів (10 000,00 грн.) первісним Кредитором на поточний рахунок/картковий рахунок НОМЕР_1 позичальнику ОСОБА_1 ..

Первісний Кредитор надав Проміжному, а Проміжний Новому докази перерахування коштів від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС», котра являється підрядником в частині технічного перерахування коштів у безготівковій формі, та діє на підставі Витягу з реєстру платіжної інфраструктури з інформацією про ліцензію на надання фінансових платіжних послуг від 27.04.2023 №21/764-рк, відповідно до умов Договору №23-01-18/5 від 23.01.2018 року, укладеного між Компанією та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» - Документ за вих. № 29/04-2024-3/ТНПП від 29.04.2024 (докази перерахування коштів додаються).

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надійшов.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф», суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що саме кредитна заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 02.10.2020 року була предметом відступлення права вимоги між сторонами за договорами факторингу відповідно до яких у нього виникло право вимоги до відповідача. Як окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є недоведеність існування заборгованості за договором позики, який і був первинним та передував відступленню прав вимоги за договорами факторингу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.10.2019 між відповідачем ОСОБА_2 , який є відповідачем у цій справі та ТОВ "1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів" було укладено договір позики, в електронній формі, за яким відповідач мав отримати у кредит 10000,00 гривень на строк 30 днів та на умовах його повернення у визначений договором строк зі сплатою передбачених відсотків за його користування. Відповідно до п. 1 договору грошові кошти надаються шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника ( а.с.8).
Доведення умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 751/861/17 (провадження № 61-28582ск18).
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію», розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Частиною 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Підставою бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти господарських операцій і повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо-безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»)
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» на підтвердження наявності у відповідача заборгованості надало її розрахунок.
Водночас позивач не надав доказів, які б підтверджували факт отримання позичальником кредитних коштів, зокрема, квитанції, платіжної інструкції, довідок про зарахування коштів на рахунок позичальника, виписки по рахунку, тощо.
Крім того, позивач, реалізовуючи свої процесуальні права, не був позбавлений можливості звертатися до суду з клопотанням про витребування від банку позичальника виписки про рух коштів по картковому рахунку відповідача, однак з таким клопотанням до суду не звертався.
Отже, позивач, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують надання кредитних коштів на картковий рахунок відповідача.
Доводи апеляційної скарги про те, що на підтвердження заборгованості відповідача позивач надав оригінал виписки колегія суддів відхиляє, оскільки така виписка не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» не підтверджує факт отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними, а також виникнення заборгованості, яка не погашена позичальником.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині надання до суду апеляційної інстанції відповіді ТОВ "ФК "ФІНЕКСПРЕС" про перерахунок коштів на банківську картку відповідача, оскільки така відповідь не містить підпису уповноваженої на її складення особи, не є первинним документом, а апелянт не навів переконливих підстав, які б давали можливість суду апеляційної інстанції прийняти цей доказ на цій стадії розгляду справи.
Покликання апелянта на те, що відповідач не спростував наданого ним розрахунку заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки саме на позивача покладено обов`язок доведення наявності заборгованості, яка виникла у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору позичальником.
Враховуючи встановлене колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильного по суті висновку суд першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» залишити без задоволення.
Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 28 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Судді:                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Гордійчук С.О.

                                                                               Ковальчук Н.М.