УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 серпня 2024 року                                                 
м. Київ
 
справа № 127/32925/23
провадження № 61-8427ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області 
від 07 лютого 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі прокуратури Вінницької області про відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до держави Україна 
в особі прокуратури Вінницької області про відшкодування моральної шкоди 
в розмірі 1 500 000,00 грн.
 
Позов мотивований тим, що 05 березня 2005 року прокурор Ленінського району 
м. Вінниці порушив стосовно ОСОБА_1 кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 175 КК України, за фактом невиплати заробітної плати працівникам ВОКП «Аптека № 318».
 
19 серпня 2006 року прокурором Ленінського району м. Вінниці стосовно 
ОСОБА_1 порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України - зловживання службовим становищем, 
що спричинило тяжкі наслідки.
 
19 серпня 2006 року обидві кримінальні справи були об`єднані в одне провадження під № 06270788.
 
16 червня 2007 року їй пред`явлено обвинувачення за вказаними злочинами. Обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, накладено арешт на її майно.
 
25 квітня 2008 року кримінальна справа № 06270788 спрямована до Ленінського районного суду м. Вінниці.
 
Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 21 листопада 
2008 року кримінальна справа стосовно неї повернута до прокуратури Ленінського району м. Вінниці для проведення додаткового розслідування.
 
Постановою слідчого прокуратури Ленінського району м. Вінниці від 26 грудня 2008 року кримінальна справа № 06270788 стосовно неї закрита за недоведеністю її участі у вчиненні злочинів, передбачених частиною  другою статті 364 
та частиною  першою статті 175 КК України. Запобіжний захід - підписку 
про невиїзд з постійного місця проживання - скасовано. Накладення арешту 
на квартиру скасовано.
 
Позивачка вважала, що її було незаконно притягнуто прокурором до кримінальної відповідальності за частиною першою статті 175 та частиною другою статті 
364 КК України, внаслідок чого вона перебувала під слідством та судом 
з 05 березня 2005 року до 26 грудня 2008 року, тобто 46 місяців.
 
ОСОБА_1 вказувала, що за 46 місяців перебування під слідством та за 15 років порушення її майнового права справедливим відшкодуванням буде сума 
в розмірі 1 500 000,00 грн, тому просила стягнути з держави Україна 
на її користь моральну шкоду в розмірі 1 500 000,00 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року позов задоволено частково.
 
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 
в розмірі 326 600,00 грн.
 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Судові витрати компенсовано за рахунок держави.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачку незаконно притягнуто кримінальної відповідальності шляхом порушення кримінальних справ за частиною першою статті 175 та частиною другою статті 364 КК України, внаслідок чого вона перебувала під слідством 
та судом з 05 березня 2005 року до 26 грудня 2008 року, 3 роки 10 місяців 
або 46 місяців. Початок перебігу строку перебування під слідством суд рахував 
з моменту пред`явлення ОСОБА_1 підозри з 05 березня 2005 року та до 26 грудня 2008 року - дати ухвалення постанови слідчого прокуратури Ленінського району 
м. Вінниці від 26 грудня 2008 року про закриття кримінального провадження, 
а тому дійшов висновку, що загальний строк перебування позивачки під слідством та судом складає повних 46 місяців.
 
Під час визначення розміру моральної шкоди суд керувався принципами співмірності, розумності, справедливості, та тим, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення та виходив 
з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діяв на час розгляду справи. Тому, враховувавши строк перебування ОСОБА_1 під слідством, дійшов висновку, що мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить 326 600,00 грн (46 місяців х 7 100 грн).
 
Суд також зазначив, що позивачці спричинені моральні страждання, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм, ділові зв`язки, громадське життя, тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, дійшов висновку, що позивачка 
не мотивувала заподіяння їй моральної шкоди в розмірі 1 500 000,00 грн, однак відшкодування у розмірі 326 600,00 грн буде співмірним з понесеними нею моральними втратами.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2024 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року змінено.
 
Стягнуто з Державного бюджету Україна на користь ОСОБА_1   моральну шкоду 
в розмірі 127 800,00 грн.
 
В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року залишено без змін.
 
Компенсовано Вінницькій обласній прокуратурі за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 973,69 грн.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд погодився із доводами суду першої інстанції про наявність підстав для компенсації завданої позивачці моральної шкоди,  разом із тим не погодилися з мотивами, викладеними судом в оскаржуваному рішенні щодо визначення періоду, за який компенсується моральна шкода.
 
При визначенні строку перебування позивачки під судом і слідством, суд першої інстанції помилково вважав, що його початком є 05 березня 2005 року (день порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 175 КК України за фактом невиплати заробітної плати працівникам ВОКП «Аптека № 318»), оскільки першим днем такого строку є 16 червня 2007 року (момент пред`явлення обвинувачення позивачці за частиною першою статті 175 
та частиною другою статті 364 КК України), а останнім - 26 грудня 2008 року (закриття кримінальної справи стосовно неї за недоведеністю її участі у вчиненні злочинів, передбачених частиною першою статті 175 та частиною другою статті 364 КК України).
 
Під час визначення розміру моральної шкоди суд першої інстанції правомірно виходив з розміру мінімальної заробітної плати, що діяв на час розгляду справи.
 
Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, 
що з 01 січня 2024 розмір мінімальної заробітної плати становить 7 100,00 грн.
 
За таких обставин розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню 
з Державного бюджету України на користь позивачки становить 127 800,00 грн (розрахунок за період з 16 червня 2007 року до 26 грудня 2008 року = 18 місяців, отже 7 100,00 х 18 = 127 800,00 грн).
 
03 червня 2024 року перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури, засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2024 року у цій справі, 
в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2024 року 
в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову 
в задоволенні позову.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2024 року касаційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури залишено без руху 
та надано строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано надіслати 
на адресу суду докази сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 28 червня 2024 року заявником надіслано на адресу суду матеріали на усунення недоліків.
 
Таким чином недоліки касаційної скарги заявником усунуто.
 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України 
суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження 
№ 14-514цс19), від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження 
№ 12-199гс18), від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20  (провадження 
№ 14-77цс21).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачкою не доведено факт заподіяння 
їй моральної шкоди, відсутнє рішення про визнання дій відповідача незаконними, суд безпідставно визнав встановленими обставини, на які посилається позивач без підтвердження їх доказами. Позивачка подала лише копію постанови 
від 26 грудня 2008 року, не завірену належним чином. Встановити дійсні обставини притягнення позивачки до кримінальної відповідальності неможливо через відсутність кримінального провадження, оскільки воно знищено за терміном зберігання. У справі відсутні правові підстави для відшкодування позивачці моральної шкоди.
 
За змістом положень частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову 
у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені 
в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судового рішення чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.
 
Верховний Суд дійшов виходить із такого.
 
Встановлені судами обставини
 
05 березня 2005 року прокурор Ленінського району м. Вінниці порушив кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 175 КК України, за фактом невиплати заробітної плати працівникам ВОКП «Аптека № 318».
 
19 серпня 2006 року прокурором Ленінського району м. Вінниці стосовно позивачки порушена кримінальна справа № 06270788 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України - зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки.
 
19 серпня 2006 року обидві кримінальні справи об`єднані в одне провадження 
під № 06270788.
 
16 червня 2007 року позивачці пред`явлено обвинувачення за вказаними злочинами. Обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, накладено арешт на її майно.
 
25 квітня 2008 року кримінальна справа № 06270788 спрямована до Ленінського районного суду м. Вінниці.
 
Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 21 листопада 2008 року кримінальна справа стосовно позивачки повернута в прокуратуру Ленінського району м. Вінниці для проведення додаткового розслідування.
 
Постановою слідчого прокуратури Ленінського району м. Вінниці від 26 грудня 2008 року кримінальна справа № 06270788 стосовно позивачки закрита 
за недоведеністю її участі у вчиненні злочинів, передбачених статтею 364, частиною другою статті 364, частиною першою статті  175 КК України. Запобіжний захід - підписку про невиїзд з постійного місця проживання скасовано. Накладення арешту на квартиру скасовано.
 
Правове обґрунтування
 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку 
з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 
у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням 
чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого 
або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також 
з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
 
Гроші є еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду 
в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою 
для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності 
і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22).
 
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого 
є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 
2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
 
За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, 
з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, 
то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, провадження № 61-18013сво18)).
 
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, провадження 
№ 61-1132св22); постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20, провадження № 61-21130сво21).
 
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових 
і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).
 
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
 
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі 
№ 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного 
чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування 
під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, 
час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, 
так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
 
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні 
до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні 
з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування 
під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, 
так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
 
Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
 
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин 
з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) вказано, що: «положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
 
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, 
що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути 
не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування 
під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
 
Під час визначення розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо 
для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року 
у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)).
 
Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять 
із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи».
 
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) зазначено, що: «відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти 
на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, 
та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, 
а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
 
У зв`язку з наведеним аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові 
від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), Верховний Суд вказує на те, що стягнення коштів проводиться не з Державного бюджету України, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України».
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що позивачка перебувала під слідством 
з 16 червня 2007 року (момент пред`явлення обвинувачення позивачці) 
до 26 грудня 2008 року (закриття кримінальної справи стосовно позивачки 
за недоведеністю її участі у вчиненні злочинів, передбачених статтею 364, частиною другою статті 364, частиною першою статті  175 КК України), тобто 
18 місяців.
 
Враховуючи те, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 закрито 
у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи 
у суді і вичерпанням можливостей їх отримання, ОСОБА_1 має право 
на відшкодування шкоди в силу положень пункту 2 статті 2 Закону України 
«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
 
При визначенні розміру моральної шкоди суди правомірно виходив з розміру мінімальної заробітної плати, що діяв на час розгляду справи.
 
Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, 
що з 01 січня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати становить 
7 100,00 грн.
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно виснував, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України 
на користь ОСОБА_1 , становить 127 800,00 грн (розрахунок за період з 16 червня 2007 року до 26 грудня 2008 року становить18 місяців; 7 100 х 18 = 127 800).
 
Суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків з урахуванням обсягу заподіяної позивачці шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних 
із перебуванням позивачки під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
 
Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Суди встановили, що  ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, 
що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм, ділові зв`язки, громадське життя, тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, суд апеляційної інстанції, змінюючи розмір моральної шкоди щодо визначення періоду, за який компенсується моральна шкода, дійшов висновку, що відшкодування в розмірі 127 800,00 грн буде співмірним з понесеними позивачкою моральними втратами.
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок 
про часткове задоволення позову.
 
Посилання у касаційній скарзі  на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20  (провадження № 14-77цс21) є необґрунтовані, оскільки ці висновки стосуються 
інших фактичних обставин.
 
Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведені заявником як приклади на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин розглядуваної справи.
 
Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
 
У справі № 641/8857/17 суд касаційної інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог в частині відшкодування моральної шкоди, зазначив, що позивач вже звертався до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди на підставі частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» 
(як відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, виходячи 
з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом) та судом такі вимоги задоволено частково, 
а тому позивач вже реалізував своє законне право на відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством. Також позивач не довів, яким чином проведення слідчих дій у кримінальному провадженні за обвинуваченням іншої особи йому були заподіяні моральні страждання.
 
У справі № 920/715/17 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ 
про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, 
а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
 
У справі № 201/10234/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку, що згідно зі статтею 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Системний аналіз Закону № 266/94-ВР та наказу Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - наказ № 6/5/3/41) свідчить про те, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким 
є, за чинними на цей час процесуальними кодексами, саме позовне провадження. Термін «заява» при зверненні потерпілої особи до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у сенсі Закону № 266/94-ВР та наказу № 6/5/3/41 слід розуміти як вимогу про відшкодування шкоди, і такі справи слід розглядати за правилами позовного провадження. При цьому не має значення назва такої вимоги, якщо з її змісту вбачаються усі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України. При цьому позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем - держава в особі відповідного органу.
 
Отже, висновки у зазначених постановах є нерелевантними до правовідносин, 
що виникли між сторонами у справі, що переглядається.
 
Щодо доводів касаційної скарги про те, що позивачкою не доведено факт заподіяння їй моральної шкоди, відсутнє рішення про визнання дій відповідача незаконними, суд безпідставно визнав встановленими обставини, на які посилається позивач без підтвердження їх доказами. Позивачка подала лише копію постанови від 26 грудня 2008 року, не завірену належним чином. Встановити дійсні обставини притягнення позивачки до кримінальної відповідальності неможливо через відсутність кримінального провадження, оскільки воно знищено за терміном зберігання. У справі відсутні правові підстави для відшкодування позивачці моральної шкоди, то такі не заслуговують на увагу, оскільки, 
як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, факт закриття 26 грудня 
2008 року кримінальної справи щодо ОСОБА_1 підтверджується постановою Вінницького апеляційного суду від 04 липня 2023 року у справа № 127/29345/22.
 
У справі № 127/29345/22 апеляційний суд встановив факт закриття кримінальної справи відносно  ОСОБА_1  за правилами КПК України 1960 року та наявність записів у реєстрах про арешт, накладений за правилами КПК 1960 року, який фактично не скасований, всього майна, належного позивачу, тому колегія суддів дійшла висновку, що перебування належного позивачу майна під арештом позбавляє її можливості вільно володіти та розпоряджатися цим майном. 
Як вбачається із матеріалів справи, постановою б/н від 19 червня 2007 року 
у кримінальній справі порушеної 19 серпня 2006 року старшим слідчим прокуратури Ленінського району м. Вінниці Горбатюком В. В. накладено арешт 
на нерухоме майно ОСОБА_1 26 грудня 2008 року кримінальна справа відносно  ОСОБА_1  постановою була закрита та скасовано арешт на накладене майно (квартиру) позивача.
 
Посилання Вінницької обласної прокуратури на те, що встановити дійсні обставини притягнення позивачки до кримінальної відповідальності неможливо через відсутність кримінальної справи та наглядового провадження через закінчення строків їх зберігання не може бути підставою для відмови в захисті права 
ОСОБА_1 на компенсацію моральної шкоди у розмірі встановленому законом.
 
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, 
а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанова Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі 
№ 291/1352/20).
 
Щодо інших доводів касаційної скарги, то вони є аналогічними доводам апеляційної скарги і апеляційним судом їм надана належна правова оцінка.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати 
від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги 
до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, 
№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE 
v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, 
що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав 
у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі прокуратури Вінницької області 
про відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                            В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська