УХВАЛА

26 липня 2024 року 
м. Київ 

справа № 160/29923/23
адміністративне провадження № К/990/27143/24 

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01.05.2024 
у справі №160/29923/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 1286к від 11.07.2023 в частині накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції на старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області «По особовому складу» № 478 о/c від 17.07.2023 в частині звільнення старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_1 ;
- поновити на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №5 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_1 ;
- стягнути на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 19.07.2023 по день поновлення на службі.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.01.2024, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.05.2024, в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач оскаржив їх до Верховного Суду.
Ухвалами Верховного Суду від 14.06.2024 та від 10.07.2024 попередні касаційні скарги позивача повернуто на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України.
12.07.2024 до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» втретє надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01.05.2024 у справі №160/29923/23.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
За правилами частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно із пунктом 4 частини другої статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Ураховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Перевіряючи зміст та аргументи даної касаційної скарги, Верховним Судом встановлено, що у тексті касаційної скарги скаржник вказує на те, що підставою касаційного оскарження судових рішень у справі №160/29923/23 є пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акту, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Вказане дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
При цьому правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник повторно посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 1 частини третьої статті Дисциплінарного статуту Національної поліції України, застосування судами попередніх інстанцій цих норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 320/11315/22, від 12.10.2023 року у справі 160/8432/20, від 28.02.2020 у справі № 818/1274/17, від 14.12.2023 у справі                   № 480/9492/20.
Верховний Суд зауважує, що ідентичні доводи були наведені у попередній скарзі та відхилені Верховним Судом ухвалою від 10.07.2024 через те, що вказані норми права (пункти 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пункт 1 частини третьої статті Дисциплінарного статуту Національної поліції України) є загальними.
Водночас, звертаючись втретє до суду касаційної інстанції, заявником так і не сформовано чіткого переліку правових норм, висновку Верховного Суду щодо застосування яких не ураховано судом апеляційної інстанції, натомість, конкретизуючи порушення норм права та неправильність їх застосування, скаржник цитує та аналізує інші правові норми, а саме статтю 77 Закону України «Про Національну поліцію», статті 12, 13 «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України, пункт 4 Розділу V Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, посилаючись при цьому на правові висновки вказаних постанов Верховного Суду, що свідчить про формальний підхід до оформлення касаційної скарги, непослідовність та неузгодженість аргументів скаржника стосовно обґрунтування підстав касаційного оскарження при подачі втретє касаційної скарги.
При цьому, посилаючись на статтю 77 Закону України «Про Національну поліцію», статті 12, 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пункт 4 Розділу V Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, скаржник не пов`язує зазначене з підставами касаційного оскарження, передбаченими частиною четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, скаржник не зазначив.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
З огляду на викладене, заявником належним чином не обґрунтовано посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Верховний Суд звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 Кодексом адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У контексті наведеного слід зауважити, що з урахуванням положень процесуального закону, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.
Керуючись статтями 328, 332 Кодексу адміністративного судочинства України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01.05.2024 у справі №160/29923/23 - повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя	Ж.М. Мельник-Томенко