КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/11567/2024                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                         Справа № 369/6851/22
 
25 липня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Волощука Володимира Вікторовича на рішення Києво-Святошинський районний суд Київської області від 11 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, витребування майна та передання майна у власність,-
 
                                              в с т а н о в и в:
 
03 серпня 2022року ОСОБА_3  звернувся до Києво-Святошинський районний суд Київської області з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, витребування майна та передання майна у власність.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що протягом 10 років він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із своєю покійною дружиною ОСОБА_4 . Після її смерті він звернувся до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання для того, щоб поділити спільно нажите майно. На спільне майно також претендувала спадкоємиця ОСОБА_1 , яка є матір`ю його померлою дружини. 
Зазначає, що у 2017 році він звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, проте у зв`язку з уточненням підсудності даної справи він був змушений звернутись з позовом до Києво-Святошинського районного суду м. Києва.
Вказує на те, що ще до початку розгляду зазначеної вище справи він звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 
З урахуванням того, що 19 січня 2018 року закінчився шестимісячний строк на прийняття спадщини і з цього часу ОСОБА_1  могла отримати свідоцтво про право на спадкове майно, він звернувся до суду (справа № 369/12917/17) з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, проте суд першої інстанції своєчасно не розглянув подану заяву, а повторно подана заява була задоволена і лише 19 липня 2018 року на спірну квартиру було накладено арешт.
Зазначає, що в подальшому 20 січня 2018 року відповідачка ОСОБА_1 подарила спірну квартиру своїй родичці ОСОБА_2 .
Вважає, що такі дії по відчуженню спірної квартири свідчать про намір ухилитись від правового вирішення спору і намір ухилитись від виконання рішення суду. 
Вказує на те, що постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 20224 року (справа № 369/12917/17) його позовні вимоги було задоволено  та визнано за ним право власності на спірної квартири. 
Зазначає, що йому не відомо чи знала ОСОБА_2 на час укладення договору дарування, що ОСОБА_1 , не мала права розпоряджатись спірною квартирою.
З огляду на вище викладено просив суд визнати договір дарування від 20 січня 201 року недійсним, витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння та передати у його власність частину спірної квартири.  
Рішенням Києво-Святошинський районний суд Київської області від 11 березня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, витребування майна та передання майна у власність  задоволено частково.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру    АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Ухвалою Києво-Святошинський районний суд Київської області  від 07 травня 2024 року виправлено в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.03.2024 року описку, а саме викласти другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .».
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 10 квітня 2024 року представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Волощук Володимир Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що позовна заява є необґрунтованою, оскільки матеріали справи не містять ні копії, ні оригіналу договору дарування. В судовому засіданні текст договору не оголошено, не витребувано судом та не оглянуто. 
Вказує на те, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав № 373666937 від 10.04.2024 року станом на дату подачі цієї апеляційної скарги квартира АДРЕСА_2 зареєстрована та належить ОСОБА_2 . Право власності ОСОБА_2 набула на підставі договору купівлі-продажу квартири серія та номер: 218, виданий 01.02.2018 року, видавник Прокудіна В.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 39468828 від 01.02.2018 року; державний реєстратор: приватний нотаріус Прокудіна Владислава Вікторівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ.
З викладеного вбачається, що ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі- продажу спірної квартири. 
Вказує на те, що позивачем не доведено, що спірне майно (квартира) належить йому на праві власності. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації цього права. Подаючи позов, позивач долучає до матеріалів справи копію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.07.2021 року по справі № 369/12917/17 та постанову Київського апеляційного суду від 03.02.2022 року по справі № 369/12917/17 і лише ним підтверджує своє право на частину спірної квартири. Документу, який підтверджує зареєстроване право позивача на спірну квартиру, матеріали справи не містять.
В судове засідання з`явився позивач     ОСОБА_3  та його представник ОСОБА_5 , які заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили відмовити у її задоволенні. 
В судове засідання також з`явився представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Волощук Володимир Вікторович, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на половину майна нажитого за цей час. (справа № 369/12917/17)
Ухвалою Києво- Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року (справа № 369/12917/17) заяву задоволено.
Накладено арешт на квартиру ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) загальною площею 35,8 кв.м., що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , із забороною будь-яким особам вчиняти будь-які правочини і будь-які реєстраційні дії щодо виникнення, переходу або припинення права власності на вказану квартиру.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2021 року (справа № 369/12917/17) у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності - відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року року (справа № 369/12917/17) апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2021 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення про задоволення позову.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з листопада 2007 року по 19 липня 2017 року.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та на частину автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_2 .
Постановою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року (справа № 369/12917/17) касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кононець Олена Миколаївна,залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року залишено без змін.
Згідно з відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 486560 від 11 березня 2024 року, вбачається, що право власності зареєстровано за ОСОБА_2 з 01 лютого 2018 року на підставі договору купівлі- продажу. 
В апеляційній скарзі представник відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Волощук Володимир Вікторович просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову. 
З огляду на зазначене, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , суд першої інстанції посилався на те, що позивач підтвердив наявність у нього права власності на частину спільної квартири, довів по суті своє порушене право, а тому наявні підстави для задоволення позову. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження №12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
Вищезазначені висновки підтримані Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року по справі № 199/4884/17.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 08.11.2023 року по справі №607/15052/16-ц, відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Таким чином, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав, що йому на праві власності належить частина квартири АДРЕСА_1 , проте спірне майно вибуло з його володіння поза його волею, оскільки власником квартири є ОСОБА_2 , яка отримала спірне майно від ОСОБА_1 . 
На підтвердження своїх позовних вимог, до суду було надано копію  постанови Київського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року залишеної без змін постановою Верховного Суду від  01 лютого 2023 року (справа № 369/12917/17), апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2021 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення про задоволення позову.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з листопада 2007 року по 19 липня 2017 року.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та на частину автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_2 .
Згідно з відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 486560 від 11 березня 2024 року, вбачається, що право власності зареєстровано за ОСОБА_2 з 01 лютого 2018 року на підставі договору купівлі- продажу. 
З викладеного вбачається, що спірне майно вибуло з власності позивача поза його волею. 
На спростування вище викладеного стороною відповідача ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів надано не було.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що рішення Києво-Святошинський районний суд Київської області постановлена з дотриманням норм  матеріального  та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Волощука Володимира Вікторовича.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Волощука Володимира Вікторовича залишити без задоволення
Рішення Києво-Святошинський районний суд Київської області від 11 березня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
Повний текст постанови складено 26 липня 2024 року

Головуючий:                                              Судді: