ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року	Львів	Справа № 380/20412/23 пров. № А/857/7657/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 380/20412/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій,
суддя у І інстанції – Желік О.М.,
час ухвалення рішення – 21.02.2024,
місце ухвалення рішення – не зазначено,
дата складення повного тексту рішення – не зазначено, 
ВСТАНОВИВ:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – апелянт, відповідач 1, ГУ ПФ України у Львівській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі – відповідач 2, ГУ ПФ України у Київській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – відповідач 3, ГУ ПФ України у Волинській області) із вимогами:
- визнати протиправними рішення від 10.04.2023 №134650023790 ГУ ПФ України у Київській області, №134650023790 від 25.05.2023 ГУ ПФ України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії як особі, яка переселилась з тимчасово окупованої території автономної Республіки Крим на територію, підконтрольну українській владі та у переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності;
- зобов`язати ГУ ПФ України у Львівській області поновити та виплачувати ОСОБА_1 раніше призначену пенсію за віком з 03.04.2023 року, із зарахуванням до страхового стажу усіх періодів роботи згідно записів у трудовій книжці.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебував на обліку в Пенсійному фонді України (пенсійна справа №150360) та отримував пенсію за віком з 11.07.2009, що підтверджується посвідченням Серія НОМЕР_1 , виданим Пенсійним Фондом України 12.01.2010 та Довідкою від 05.01.2010 №1, виданою ПФ України в Бахчисарайському районі АРК (Україна). Надалі, у 2014 році, після анексії території півострова Крим російською федерацією, позивач звернувся до Управління ПФ України у Галицькому районі м. Львова (оскільки був зареєстрований як ВПО у АДРЕСА_1 ) із заявою про виплату пенсії за новим місцем проживання, проте, впродовж понад восьми місяців органами ПФ України не було вирішено питання про переведення виплати пенсії. Оскільки, як зазначає позивач, пенсія є його єдиним засобом для існування, а органами Пенсійного фонду України не здійснено переведення виплати його пенсії до міста Львова, позивач у 2016 році повернувся на територію окупованого півострова та почав отримувати пенсію, призначену йому пенсійним органом російської федерації.
Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України позивач повернувся до міста Львова та зареєструвався як внутрішньо переміщена особа з 28.03.2023. Позивачем було подано до ГУ ПФ України у Львівській області заяву від 03.04.2023 щодо призначення пенсії по інвалідності, котра за принципом екстериторіальності була передана на розгляд та прийняття рішення до ГУ ПФ України у Київській області. Рішенням Відповідача 2 від 10.04.2023 №134650023790 відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки заявнику призначена пенсія в російській федерації, а тому право на призначення пенсії в Україні відсутнє. Крім цього, оскаржуваним рішенням ГУ ПФ України у Київській області також не зараховано позивачу до страхового стажу періоду його роботи з 03.10.1975 по 05.05.1977, оскільки в наказі про звільнення відсутня дата. Позивач повторно звертався до пенсійних органів із заявою від 17.05.2023 за призначенням пенсії, однак рішенням ГУ ПФ України у Волинській області №134650023790 від 25.05.2023 йому повторно відмовлено у призначенні такої, оскільки до страхового стажу не зараховано відповідних періодів роботи, а також до пенсійного органу не подано довідки-атестата про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання.
Вказані рішення пенсійних фондів позивач вважає протиправними, а тому просить позов задовольнити повністю.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 позов задоволено частково; визнано протиправним і скасовано рішення ГУ ПФ України у Київській області №134650023790 від 10.04.2023 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ; визнано протиправним і скасовано рішення ГУ ПФ України у Волинській області №134650023790 від 25.05.2023 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано ГУ ПФ України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, який дає право на призначення пенсії, період його роботи з 03.10.1975 по 05.05.1977 на фабриці фоторобіт «Львівфото»; зобов`язано ГУ ПФ України у Львівській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення йому пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач 1, ГУ ПФ України в Львівській області, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача від 03.04.2023 ГУ ПФ України в Київській області прийняло рішення №134650023790 від 10.04.2023 про відмову у призначенні пенсії  по інвалідності відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки заявник вже є пенсіонером (пенсія призначена в російській федерації).
Крім цього, за поданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період, зазначений у трудовій книжці з 03.10.1975 по 05.05.1977, оскільки в наказі про звільнення відсутня дата.
17.05.2023 позивач повторно звернувся до сервісного центру ГУ ПФ України у Львівській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.
За результатом розгляду заяви позивача від 17.05.2023 ГУ ПФ України у Волинській області за принципом екстериторіальності прийняло рішення №134650023790 від 25.05.2023 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з недотриманням п. 28.8 Порядку № 22-1, а саме до переліку документів не долучено пенсійну справу та довідку – атестат про дату припинення виплати пенсії. Крім цього, за поданими документами, до страхового стажу позивача не зараховано період, зазначений у трудовій книжці з 03.10.1975 по 05.05.1977, оскільки в наказі про звільнення відсутня дата.
Апелянт вважає, що дії Головного управління щодо відмови позивачу у призначенні пенсії є правомірними та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Отже позивач не має права на пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,
Просив скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.02.2024 у справі №380/20412/23 та прийняти нове рішення. Яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
20.05.2024 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Серед іншого, зазначено, що у даному випадку мова іде не про призначенні позивачу виплати, а про поновлення її виплати. При цьому, оскільки позивач є особою з інвалідністю, він має право обирати або пенсію за віком, або пенсію як особа з інвалідністю.
Також зауважено, що із записів №26 та №27 трудової книжки  позивача можливо встановити безперервність трудового стажу позивача. Згідно з архівною довідкою, яка вже надавалася пенсійному органу під час призначення пенсії у 2009 році підтверджено, що дата наказу про звільнення співпадає з датою запису, що вже було визнано пенсійним органом.
Навіть без зарахування зазначеного періоду у позивача є відповідний пенсійний вік та достатньо стажу для призначення пенсії в Україні, є відповідний документально підтверджений статус особи з інвалідністю 1 групи як альтернатива, проте пенсійний орган все одно відмовив позивачу у призначенні/поновленні пенсії.
Особливу увагу позивач звернув на те, що неможливість виконати свій обов`язок пенсійним органом н є підставою для відмови позивачу у поновленні та виплаті пенсії, право на яку позивач здобув, набувши відповідний трудовий/страховий стаж в Україні.
У решті апеляційна скарга відповідача 1 містить загальні цитати законодавства, що стосується порядку призначення пенсії, не містить жодного доводу щодо порушення норм процесуального права чи неправильного застосування судом норм матеріального права, а тому не спростовує доводів позовної заяви та висновків суду першої інстанції, викладених у оскарженому рішенні.
Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи є дійсною.
Позивач з 2010 року вже перебував на обліку в пенсійному органі АР Крим та отримував пенсію по віку, що підтверджується його пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 від 12.01.2010.
Оскільки позивачу припинено виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав для цього в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Щодо посилань відповідачів на відсутність підстав для поновлення виплати пенсії позивача за відсутності паперової пенсійної справи, документів про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації, то суд вважає такі посилання необґрунтованими, оскільки таких підстав не встановлено нормами чинного законодавства.
Суд першої інстанції зазначив, що необхідність витребування матеріалів паперової пенсійної справи стосується осіб, які проживають на тимчасово окупованій території.
Натомість, у даній справі, позивач має статус внутрішньо переміщеної особи та з 28.03.2023 постійно проживає у АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції звернув увагу відповідача, що відсутність паперової пенсійної справи та довідки-атестату про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення (постанови Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 308/3864/17, від 10.12.2010 у справі №200/3663/16-а).
Також відзначено, що обов`язок щодо витребування пенсійної справи особи, яка проживає на тимчасово окупованій території, у відповідності до норм Порядку №234 покладається саме на органи Пенсійного фонду України.
Таким чином, перекладання відповідного обов`язку на особу, яка звертається із заявою про призначення/поновлення пенсії, свідчить про протиправність оскаржуваних рішень відповідачів у цій частині.
Щодо не зарахування позивачу періоду його роботи з 03.10.1975 по 05.05.1977 на фабриці фоторобіт «Львівфото» з огляду на не зазначення дати наказу про звільнення, то матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачами недоліки (дата прийняття на роботу виправлена та дата наказу про звільнення дописана іншою пастою; нечитабельна дата наказу про прийняття на роботу) не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означеного періоду роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні (перерахунку) пенсії.
Архівною довідкою №1107/К-115 від 01.12.2009, виданої Архівним відділом Львівської міської ради, підтверджується, що ОСОБА_1 згідно з документами фабрики «Львівфото» (наказами з особового складу), прийнятий на роботу з 03.10.1975 (наказ №124-к від 01.10.1975) та звільнений з роботи з 05.05.1977 (наказ №63-к від 05.05.1977).
Отже, не зарахування періоду роботи позивача з 03.10.1975 по 05.05.1977 до його страхового стажу є протиправним, що, в свою чергу, також свідчить про протиправність оскаржуваних рішень відповідачів та необхідність їх скасування.
Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту порушених прав позивача слід зобов`язати ГУ ПФ України у Львівській області зарахувати до страхового стажу позивача період його роботи з 03.10.1975 по 05.05.1977 на фабриці фоторобіт «Львівфото».
З матеріалів справи встановлено, що розгляд заяв та винесення оскаржуваних рішень за заявами позивача від 03.04.2023 та від 17.05.2023 здійснювало ГУ ПФ України у Київській області та ГУ ПФ України у Волинській області, які визначені за принципом екстериторіальності відповідно до п. 4.2 Порядку.
Відповідачі входять в єдину систему територіальних органів Пенсійного фонду України.
З огляду на неналежне виконання визначеними пенсійними органами їх повноважень щодо розгляду заяв позивача, що потягло за собою порушення прав позивача, з метою ефективного захисту права позивача на належне пенсійне забезпечення, суд вважає необхідним зобов`язати ГУ ПФ України у Львівській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Враховуючи, що судом першої інстанції обрано інший спосіб захисту порушеного права, ніж просив позивач, позов задоволено частково.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що згідно з паспортом громадянина України, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За відомостями трудової книжки ОСОБА_1 (дата заповнення – 17.06.1966), останній у період з 03.10.1975 по 05.05.1977 працював на фабриці фоторобіт «Львівфото» виїзним фотографом.
Згідно з довідкою №1 від 05.01.2010, виданої Управлінням Пенсійного фонду України в Бахчисарайському районі, ОСОБА_1 є пенсіонером по віку з 11.07.2009.
Пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 підтверджується, що Рябчун ОСОБА_2 є отримувачем пенсії за віком. Дата видачі посвідчення: 12.01.2010.
Згідно з довідкою від 28.03.2023 №1308-5002674727 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Шевченківським відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, ОСОБА_1 зареєстрованим місцем проживання позивача є: АДРЕСА_3 ; фактичним місцем проживання/перебування позивача є: АДРЕСА_4 .
Сторонами також не заперечується те, що до моменту взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи, він проживав на території анексованого півострова Крим та отримував пенсії, призначену пенсійним органом російської федерації.
ОСОБА_1 звернувся 03.04.2023 до ГУ ПФ України у Львівській області із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності.
Рішенням ГУ ПФ України у Київській області №134650023790 від 10.04.2023 позивачу відмолено в призначенні пенсії. За результатом розгляду документів, доданих до заяви, не зараховано до страхового стажу період, зазначений у трудовій книжці б/н, дата заповнення 17.06.1966, з 03.10.1975 по 05.05.1977, оскільки в наказі відсутня дата. Також згідно вказаного рішення, оскільки заявнику призначена пенсія в російській федерації, право на призначення пенсії в Україні відсутнє.
ОСОБА_1 повторно звернувся 17.05.2023 до ГУ ПФ України у Львівській області із заявою про призначення йому пенсії по інвалідності.
Рішенням ГУ ПФ України у Волинській області №134650023790 від 25.05.2023 позивачу відмолено в призначенні пенсії. За результатом розгляду документів, доданих до заяви, не зараховано до страхового стажу період, зазначений у трудовій книжці б/н, дата заповнення 17.06.1966, з 03.10.1975 по 05.05.1977, оскільки в наказі відсутня дата. Також згідно вказаного рішення, до переліку документів не долучено пенсійну справу та довідку-атестат про дату припинення виплати пенсії, що унеможливлює призначення пенсії (взяття на облік до органу Пенсійного фонду України) за місцем постійного або тимчасового проживання пенсіонера.
Вважаючи рішення ГУ ПФ України у Київській області №134650023790 від 10.04.2023 та рішення ГУ ПФ України у Волинській області №134650023790 від 25.05.2023 протиправними та такими, що порушують його право на належне соціальне забезпечення, позивач звернувся до суду з метою їх скасування та зобов`язання відповідача 1 поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-№1058-IV від 09.07.2003 (далі – Закон №1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV).
Статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб визначено Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII).
За нормою п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1207-VII сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнано тимчасово окупованою територією.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону №1207-VII для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234 (далі - Порядок № 234).
Цей Порядок визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які (1) проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і (2) не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у російській федерації (далі - особи) (п. 1).
За ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII).
Письмовими доказами, долученими до матеріалів справи підтверджується, що на час звернення до пенсійного органу (квітень 2023 року) позивач не проживав на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.
Згідно з довідкою від 28.03.2023 за №1308-5002674727 про взяття н облік внутрішньо переміщеної особи позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Таким чином, приписи Закону №1207-VII та прийнятий на його виконання Порядок № 234 до позивача не застосовуються.
Відповідно, не застосовується і пункт 4 Порядку № 234, яким визначено, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації; виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.
Такі ж висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 320/424/23.
Колегія суддів звертає особливу увагу на те, що доказів того, що позивач отримав громадянство російської федерації та одержував пенсію в органах пенсійного забезпечення російської федерації, суду не надано.
З 22.11.2014 набув чинності Закон № 1706-VII, яким встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Так, згідно з ст. 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
За ч. 1 ст. 4 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Відповідно до ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Згідно з положеннями ст. 14 Закону №1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» установлено, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.
Для ідентифікації одержувачів пенсій, які є внутрішньо переміщеними особами, та забезпечення виплати пенсій таким особам проводиться емісія платіжних карток, які водночас є пенсійними посвідченнями, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.
Під час звернення внутрішньо переміщеної особи із заявою про призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії та документом, що посвідчує особу, територіальні органи Пенсійного фонду України ідентифікують особу заявника, фіксують місце і час її звернення, порівнюють отримані дані з даними, що обробляються в базах даних Пенсійного фонду України, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб у порядку, який затверджується Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики.
Отже, призначення та поновлення виплати пенсій особам, які проживали на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, залишили її та зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.
При цьому, обов`язок щодо з`ясування всіх обставин для призначення, відновлення чи продовження виплати пенсії особам, в тому числі, витребування паперової пенсійної справи та інших необхідних відомостей, покладається саме на орган Пенсійного фонду України.
Доцільно зауважити, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 308/3864/17.
Колегія суддів наголошує, що позивач є громадянином України, пенсія за вислугу років призначена йому за законодавством України.
Відповідач відмовив позивачу у поновленні пенсії та переведення на інший вид пенсії через припинення відносин з російською федерацією і відсутність можливості зробити запит паперової пенсійної справи позивача.
Проте позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки витребування пенсійної справи позивача з органу Пенсійного Фонду за попереднім місцем проживання (реєстрації) покладається саме на орган, що призначає (поновлює) пенсію, а позбавлення управління можливості направлення відповідного запиту про витребування пенсійної справи не може слугувати підставою для відмови у поновленні пенсії.
Право на поновлення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації.
Щодо не зарахування позивачу періоду його роботи з 03.10.1975 по 05.05.1977 на фабриці фоторобіт «Львівфото» з огляду на не зазначення дати наказу про звільнення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до матеріалів справи не надано письмових доказів того, що дані трудової книжки позивача містять неправдиві або недостовірні відомості, а зазначені відповідачами недоліки (дата прийняття на роботу виправлена та дата наказу про звільнення дописана іншою пастою; нечитабельна дата наказу про прийняття на роботу) не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означеного періоду роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні (перерахунку) пенсії.
Архівною довідкою №1107/К-115 від 01.12.2009, виданою Архівним відділом Львівської міської ради, підтверджується, що ОСОБА_1 згідно з документами фабрики «Львівфото» (наказами з особового складу), прийнятий на роботу з 03.10.1975 (наказ №124-к від 01.10.1975) та звільнений з роботи з 05.05.1977 (наказ №63-к від 05.05.1977).
Відповідно записів копії трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що позивач в період з 03.10.1975 по 05.05.1977 працював на посаді виїзного фотографа на фабриці фоторобіт «Львівфото».
За таких обставин, період роботи позивача з 03.10.1975 по 05.05.1977 має бути зарахованим до його страхового стажу, що і слід зобов`язати здійснити відповідача 1 з метою ефективного захисту прав позивача.
Підсумовуючи викладене у сукупності, колегія суддів вважає, що з огляду на висновки у рішеннях відповідачів 2 та 3 у оскаржених рішеннях спростовано в ході судового розгляду справи, рішення ГУ ПФ України в Київській області від 10.04.2023 та рішення від 25.05.2024 ГУ ПФ України у Волинській області не відповідають критеріям правомірності визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, такі є протиправними та слід скасувати.
Як вірно вказав суд першої інстанції, розгляд заяв та винесення оскаржуваних рішень за заявами позивача від 03.04.2023 та від 17.05.2023 здійснювало ГУ ПФ України у Київській області та ГУ ПФ України у Волинській області, відповідно, які визначені за принципом екстериторіальності відповідно до п.4.2 Порядку № 22-1.
З огляду на приписи Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 40/26485, неналежне виконання визначеними пенсійними органами їх повноважень щодо розгляду заяв позивача, їх протиправність, що потягло за собою порушення прав позивача, з метою ефективного захисту права позивача на належне пенсійне забезпечення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зобов`язати ГУ ПФ України у Львівській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні суду.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з тим, що позов слід задовольнити частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем 1 в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись ст. 229, 287, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 у справі №380/20412/23  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк