УХВАЛА
 
20 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 454/979/23
провадження № 61-12777ск24
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
 
12 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня                      2023 року в указаній справі.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню особі, яка її подала, з огляду на такі обставини.
 
Приписи частин першої та другої статті 2 ЦПК України встановлюють, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - Реєстр). 
 
З інформації, отриманої з Реєстру, суд встановив, що вперше з касаційною скаргою на рішення Сокальського районного суду Львівської області від                   05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від                         20 грудня 2023 рокуу цій справі ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду 26 січня 2024 року. 
 
12 лютого 2024 року Верховний Суд постановив ухвалу, якою залишив вказану касаційну скаргу без руху та встановив строк для усунення недоліків. Заявнику запропоновано надати докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, та нову редакцію касаційної скарги і її копії відповідно до кількості учасників справи з врахуванням вимог цієї ухвали щодо повноти зазначення підстав касаційного оскарження та їх нормативно-правового обґрунтування.
 
27 лютого 2024 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про продовження строку на усунення недоліків, яке мотивовано тим, що ним надіслано до Львівського апеляційного суду запит щодо надання доказів направлення копії оскаржуваної постанови.
 
Ухвалою від 04 березня 2024 року Верховний Суд продовжив ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, встановлений ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2024 року.
 
20 березня 2024 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про продовження строку на усунення недоліків, яке мотивовано тим, що ним надіслано до Львівського апеляційного суду запит щодо надання доказів направлення копії оскаржуваної постанови, проте відповіді він не отримав. Також, ОСОБА_1 у поданому клопотанні просив постановити окрему ухвалу по факту порушення Львівським апеляційним судом вимог статті 40 Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації» при розгляді запитів на інформацію та статті 386 ЦПК України у справі                          № 454/979/23.
21 березня 2024 року Верховний Суд постановив ухвалу, якою продовжив ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, встановлений ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2024 року, та відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали.
 
02 квітня 2024 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 , до якої додано докази отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду - 24 січня 2024 року.
 
19 квітня 2024 року Верховний Суд постановив ухвалу, якою поновив                      ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на указані судові рішення повернув заявнику, оскільки заявник не усунув у повному обсязі недоліки касаційної скарги, вказані в ухвалі Верховного Суду від 12 лютого 2024 року, а саме: не виконав вимоги щодо належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
При цьому суд роз`яснив заявнику, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.
 
03 травня 2024 року ОСОБА_1 повторно подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня                      2023 року та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень.
 
20 червня 2024 року Верховний Суд постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив строк для усунення недоліків останньої. Заявник мав: обґрунтувати поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, додати докази, що підтверджують дату отримання копії оскарженої постанови апеляційного суду, обґрунтувати зазначену підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме пояснити, як, на думку заявника, приписи статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України мали б урегулювати спірні правовідносини.
 
09 липня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду: 1. заяву про поновлення строку на касаційне оскарження; 2. клопотання про продовження строку на виконання ухвали Верховного Суду від 20 червня 2024 року, у якому заявник повторно наголосив на тому, що подає касаційну скаргу на підставі пункту 1 частини першої, пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України через відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України у подібних правовідносинах. Просив: продовжити строк на виконання ухвали Верховного Суду від 20 червня 2024 року; надати текст ЦПК України, в якому встановлені вимоги, що у касаційній скарзі має бути вказано: «… Проте відсутнє пояснення того, як ті приписи мали урегульовувати спірні правовідносини. Тому скаржник має таке обґрунтування запропонувати…»; уточнити вимоги ухвали Верховного Суду від 20 червня 2024 року.
 
27 серпня 2024 року Верховний Суд постановив ухвалу, згідно з якою відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про продовження строку на усунення недоліків касаційної скарги та повернув заявнику касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року у цій справі.
 
Згідно з ухвалою від 27 серпня 2024 року підставою повернення касаційної скарги заявника на оскаржені судові рішення Верховний Суд вказав, що ОСОБА_1 достеменно знав, що може вдруге подати касаційну скаргу лише у тому разі, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, тобто якщо належно обґрунтує підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Подаючи касаційну скаргу вдруге, заявник відповідний обов`язок не виконав, таке обґрунтування не навів. Після того на підставі ухвали Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року про залишення касаційної скарги без руху (в якій суд звернув увагу скаржника на цей недолік його скарги) він мав можливість надати суду необхідне обґрунтування, але цього не зробив. Більше того, поставив зустрічні вимоги до суду. Суд вважав, що така поведінка заявника не є добросовісним користуванням процесуальними правами на заявлення клопотання та на подання касаційної скарги.
 
12 вересня 2024 року ОСОБА_1 втретє подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від                      05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від                        20 грудня 2023 року. Крім того, заявник подав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження указаних судових рішень.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини першої, пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України через відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України у подібних правовідносинах.
 
Верховний Суд приймає до уваги, що у випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен зазначити норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, обґрунтувати необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи, а також навести чіткі доводи висновкам судів попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає їх неправильність.
 
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
 
До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.
 
Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.
 
Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.
 
Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини.
 
Подана 12 вересня 2024 року касаційна скарга ОСОБА_1 не містить належного обґрунтування пункту 3 частини другої статті 389 України, оскільки не зазначено обґрунтованої необхідності для формування висновку Верховного Суду щодо застосування норми матеріального права у спірних правовідносинах. 
 
Лише посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження (див. ухвалу Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 240/20646/21).
 
Верховний Суд наголошує на тому, що заявник втретє звертається з касаційною скаргою на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року, яка містить недоліки, на які касаційний суд неодноразово вже звертав його увагу в межах цієї справи та роз`яснював йому спосіб усунення цих недоліків.
 
Таким чином, обставини, що раніше стали підставою для повернення скарги судом, існувати не перестали.
 
Відповідно до приписів частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
 
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта статті 44 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
При таких обставинах Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду і підлягає поверненню.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 44, 389, 393 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2023 року повернути заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                    Є. В. Коротенко