ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 липня 2024 року           справа №200/995/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 р. у справі № 200/995/24 (головуючий І інстанції Кониченка О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ про стягнення середнього заробітку,-

                                                   УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25.05.2022 року по день фактичної виплати 26.01.2024 року в сумі 635977,68 грн..
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 р. позов задоволено частково. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2022 року по 18.07.2022 року у сумі 4264 (Чотири тисячі двісті шістдесят чотири) 72 грн та за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року у сумі 80257 (Вісімдесят тисяч двісті п`ятдесят сім) грн 71 коп.. Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.
Не погодившись з таким рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції повною мірою не було враховано факт наявності рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.08.2023 року у справі № 200/2860/23 за позовом до того самого відповідача з однаковими позовними вимогами. Цим рішенням вже було стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганська середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 55376 (п`ятдесят п`ять тисяч триста сімдесят п`ять) гривень 68 копійок. Тобто, відповідача вже було притягнуто до відповідальності за порушення вимог ст.116 КЗпП України, а тому відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності. Також судом не враховано, що датою, коли позивач дізнався про порушення своїх прав слід вважати 26.01.2024р. На цей час, тривав розгляд справи № 200/2860/23, а тому на думку відповідача, обраний спосіб захисту не відповідає принципу юридичної визначеності. Судом першої інстанції було зроблено висновок про можливість перевищення встановленого ст.117 КЗпП України обмеження терміну, що суперечить висновкам Верховного суду, викладених у постанові у справі №560/11489/22. Також суд повинен був виходити з принципів розумності, справедливості та пропорційності завданої шкоди до розмірів відшкодування, та за певних умов зменшити розмір відшкодування.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача 
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 25.05.2022 року № 103 майора ОСОБА_1 , заступника начальника відділу – головного інженера КЕВ м. Луганськ Сил логістики Збройних Сил України, звільненого наказом Командувача Сил Логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.04.2022 року № 85 у запас, з 25.05.2022 року виключено зі списків особового складу КЕВ м. Луганськ та всіх видів забезпечення.
Згідно витягу із наказу начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 01.03.2023 року № 34, відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07.09.2022 року у справі № 200/4003/22 внесено зміни до наказу начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 25.05.2022 року № 103.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01.06.2023 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2023 року у справі № 200/1329/23, позовні вимоги позивача задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ начальника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ від 01.03.2023 року №34 в частині визначення вислуги років в розмірі: календарна вислуга 08 років 06 місяців, пільгова вислуга – 00 років 07 місяців; не зарахування періоду з 26.05.2022 по 13.06.2022 до періоду проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, календарної та пільгової вислуги років; ненарахування та не виплати основних та додаткових видів грошового забезпечення за період з 26.05.2022 по 13.06.2022, в тому числі: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії за особистий внесок у загальні результати служби та додаткової винагороди за період дії воєнного стану з розрахунку 30000 грн. на місяць;
- зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ зарахувати ОСОБА_1 період з 26.05.2022 по 13.06.2022 до періоду проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, календарної та пільгової вислуги років, внести відповідні зміни до наказу від 01.03.2023 № 34;
- зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ визначити ОСОБА_1 вислугу років в розмірі: 8 років 6 місяців 19 днів – у календарному обчисленні, 1 рік 10 місяців 6 днів – у пільговому обчисленні, загальна вислуга –10 років 4 місяці 25 днів, внести відповідні зміни до наказу від 01.03.2023 № 34 та до військової особової справи в частині вислуги років;
- зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.05.2022 року по 13.06.2022 року, в тому числі: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби (65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років), премії за особистий внесок у загальні результати служби (140% посадового окладу), додаткової винагороди за період дії воєнного стану з розрахунку 30000 грн. на місяць, та внести відповідні зміни до наказу від 01.03.2023 № 34.
На виконання рішення суду у справі № 200/1329/23 відповідач 26.01.2024 року виплатив позивачу 32519,03 грн., на підтвердження чого позивачем надано до суду скріншот з мобільного застосунку інтернет-банкінгу.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року у справі №200/4115/22, яке набрало законної сили 20.03.2023 року,  визнано протиправними дії Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 у зниженому розмірі за період з 12.07.2021 року по 31.12.2021 року грошового окладу, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021, за період з 01.01.2022 року по 25.05.2022 року – без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022; зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 12.07.2021 року по 31.12.2021 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01.01.2022 року по 25.05.2022 року – з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням виплачених сум.
На виконання рішення суду у справі № 200/4115/22 позивачу сплачено 66851,68 грн. 14 червня 2023 року. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку цієї суми було предметом розгляду у справі №200/2860/23.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у справі № 200/2860/23 стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 136025 (сто тридцять шість тисяч двадцять п`ять) гривень 68 копійок за період з 25.05.2022 по 14.06.2023р..
Проте, постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 р. у справі № 200/2860/23 змінено - в абзаці другому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 р. у справі № 200/2860/23 цифри та слова «136025 (сто тридцять шість тисяч двадцять п`ять) гривень 68 копійок» змінено цифрами та словами «55376 (п`ятдесят п`ять тисяч триста сімдесят шість) гривень 05 копійок грн», в іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 р. у справі № 200/2860/23 залишено без змін.
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Спірним у цій справі є стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при виплаті суми грошового забезпечення 32519,03 грн., присудженого позивачу рішенням суду у справі № 200/1329/23.
Щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2022 року по 18.07.2022 року у сумі 4264, 72 грн. колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України (в редакції, чинної на дату звільнення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, у якій Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, зменшується відповідно і розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Таким чином, Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Аналогічний метод обчислення належного до виплати розміру середнього заробітку висловлено Верховним Судом також у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 340/1405/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 200/5415/20-а, від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/17872/19, від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 807/1525/16, від 11 лютого 2021 року у справі № 160/13220/19 та від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20, та інших.
У постанові Верховного Суду від 29.02.2024 року у справі № 460/42448/22 суд висловив позицію, що висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, які, в свою чергу, визначали необхідність встановлення співмірності безпосередньо між сумою невиплачених при звільненні коштів та сумою середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, розміру можливих майнових втрат працівника, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, а також передбачали можливість суду визначити суму середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні на власний розсуд, виходячи зі засад справедливості та пропорційності, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у повній мірі, тому слід враховувати висновки Верховного Суду, висловлені у справах №480/3105/19, №520/899/21, №420/20192/21, №560/13719, у яких визначено чітку формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що частка суми грошового забезпечення, виплаченого на виконання рішення суду у справі №200/1329/23, пропорційно становить 16,53 % (32519,03 грн / 196718,28 грн х 100%) від загальної суми грошового забезпечення, що підлягала виплаті при звільненні позивача.
Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2022 року по 18.07.2022 року становить: 25799,90 грн, отже 16,53 % від цієї суми становить 4264,72 грн (25799,90 грн х 0,1653).
Відтак, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2022 року по 18.07.2022 року у сумі 4264, 72 грн..
Щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року у сумі 80257,71 грн., колегія суддів зазначає наступне.
19.07.2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Вказана саме ця редакція норми є чинною на день здійснення остаточного розрахунку відповідача з позивачем, а тому судом першої інстанції правомірно було застосовано до спірних правовідносин.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Відтак, норма ст. 117 КЗпП України встановлює цивільну відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанціїмолоде, що виходячи із приписів цієї норми до роботодавця у випадку констатації судом нездійснення виплати розрахунку у повному обсязі у день звільнення, застосовується такий вид відповідальності як стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При цьому, у такому разі немає різниці, з яких видів виплат складається своєчасно невиплачена сума коштів та чи була вона виплачена однією сумою або різними та у який період, значення має лише факт порушення прав робітника на отримання заробітної плати у належному розмірі у день звільнення та термін прострочення виплати таких сум, який обмежується шістьма  місяцями. 
Отже, у випадку якщо з роботодавця вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України, в редакції чинній з 19.07.2022р., відповідальність роботодавця у такому випадку є вичерпаною, оскільки відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Водночас, при прийнятті спірного рішення судом не було враховано, що предметом розгляду справи № 200/2860/23 було, зокрема, стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 25.05.2022р. по день фактичної виплати 14.06.2023р. при вирішення якого з відповідача вже було стягнуто середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, з урахуванням граничного розміру не більш як за шість місяців. 
Відтак, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для повторного стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачеві слід відмовити.
Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 р. у справі № 200/995/24 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 р. у справі № 200/995/24 – змінити.
В абзаці другому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 р. у справі № 200/995/24 - слова і цифри «та за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року у сумі 80257 (Вісімдесят тисяч двісті п`ятдесят сім) грн 71 коп.» - виключити
В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 р. у справі № 200/995/24 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 04 липня 2024 року. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:                                                                                           Т.Г. Гаврищук

Судді:                                                                                                                  А.А. Блохін

                                                                                                                            І.В. Геращенко