КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 369/8986/23                                     Головуючий у суді першої інстанції - Фінагеєва І.О.
Номер провадження № 22-ц/824/9755/2024                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2024 року                                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Приходько К.П.,
за участю секретаря  - Сукач О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу,-
ВСТАНОВИВ:
У червні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу, який мотивувала тим, що 16 листопада 2019 року між нею як покупцем та відповідачем як продавцем через її довірену особу було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири.
Попередній договір засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. та зареєстровано в реєстрі під номером 3421 (нотаріальний бланк НОА 840336).
Вказувала, що згідно пункту 1 Попереднього договору, продавець у строк до 30 вересня 2020 року зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,4 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Позивач зазначала, що згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 317 182 грн.
Згідно пункту 5 Попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.
Всупереч умовам Попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30 вересня 2020 року, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.
Крім того, всупереч умовам Попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу як протягом одного місяця, так і станом на день подання даного позову. 
При цьому розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу його контактів не надають, а тому позивач вимушена звернутись до суду та просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 317 182 грн боргу за двома попередніми договорами;  три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 25 374,56 грн;  інфляційні втрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 138 291,35 грн; моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та понесені  судові витрати у розмірі 16 445,28 грн, в тому числі 11 000 грн на правничу допомогу та 5 445,28 грн сплаченого судового збору.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 317 182 грн боргу за попереднім договором від 16 листопада 2019 року, три відсотки річних у розмірі 30 938,24 грн, інфляційні втрати у розмірі 157 325,39 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 5 445,28 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що справу розглянуто за відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, що є істотним порушенням норм процесуального права. Крім того, справу розглянуто за відсутності її представника, який надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи через повітряну тривогу та загрозу масованої ракетної атаки рф, проте клопотання не було розглянуте судом.
Представник апелянта звертає увагу, що суд приймаючи рішення застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнув з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати починаючи з 01 листопада 2020 року, проте судом не надана оцінка умовам Попереднього договору щодо строку виконання грошового зобов`язання та відповідно визначення моменту прострочення виконання такого зобов`язання, бо саме наявність прострочення грошового зобов`язання є підставою для застосування особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Представник  ОСОБА_2 наголошує, що ОСОБА_1 не вчиняла дій, спрямованих на ухилення від укладення основного договору, адже для передачі квартири у власність позивача, будинок мав бути введений в експлуатацію та відповідач мала оформити право власності на квартиру й в подальшому вже вчиняти дії з продажу нерухомого майна на користь позивача чи ухилення від укладення основного договору. 
Звертає увагу, що в порушення положень частини 2 статті 530 ЦК України ОСОБА_3 не зверталась до відповідача із вимогою про повернення коштів, до суду звернулась лише в березні 2023 року, таким чином обов`язку повернення грошових коштів сплачених за Попереднім договором у ОСОБА_1 не настало, а у позивача була відсутня підстава для звернення до суду за захистом порушеного права, а тому відсутня й підстава для настання відповідальності за ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Крім того, вказує, що стороною відповідача не отримано довіреність на підставі якої діяв представник відповідача під час укладання Попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. та зареєстровано в реєстрі під номером 3421. Оскільки, як вбачається з інших довіреностей виданих представникам, ОСОБА_1 не уповноважувала представників укладати правочини щодо не існуючого майна або майна, яке їй не належить, а ОСОБА_4 . Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2019 року та отримані грошові кошти за цим договором апелянту не передавав.
Відтак, відповідач жодних дій на схвалення Попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2019 року не вчиняла, а матеріали справи не містять доказів на вчинення ОСОБА_1 таких дій.
Враховуючи наведене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 в повному обсязі та покласти на неї судові витрати.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявив клопотання, відповідно до якого просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року, а матеріали даної справи передати до Господарського суду Київської області на розгляді якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 
25 червня 2024 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що представник 26 червня 2024 року о 09 годині буде проходити військово-лікарську комісію.
Апеляційний суд, дослідивши подане клопотання про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про відмову у його задоволенні з підстав необґрунтованості.
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явились.
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд в суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , мотивував своє рішення тим, що відповідачем ОСОБА_1 не було виконано умови попередніх договорів щодо продажу позивачу квартири, у зв`язку з чим було порушено права ОСОБА_3 . За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплачена позивачем за попереднім договором купівлі-продажу квартири сума коштів у розмірі 317 182 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Що стосується стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, то суд першої інстанції зазначив, що враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими та містять зобов`язальний характер, то суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з моменту прострочення зобов`язання (01 листопада 2020 року) по дату ухвалення судового рішення у справі.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд задовольнив клопотання представника позивача та закрив провадження у цій частині.
Апеляційний суд не може повністю погодитись із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Згідно з пунктом 8 частини першої ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Положеннями ст.1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ ) надано визначення поняття боржника - юридична особа або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав; та поняття грошового зобов`язання (борг) як зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.
Частиною 2 ст.6 КУзПБ визначено, що відповідно цього Кодексу щодо боржника - фізичної особи застосовуються такі судові процедури: реструктуризація боргів боржника; погашення боргів боржника. Процедура погашення боргів боржника вводиться у справі про неплатоспроможність разом з визнанням боржника банкрутом.
Відповідно до частин першої та другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з частиною третьою статті 7 КУзПБ матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
Отже, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі №918/335/17, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №921/557/15-г/10, від 06 лютого 2020 року у справі №910/1116/18, від 12 січня 2021 року у справі №334/5073/19.
У постановах від 15 травня 2019 у справі №289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі №289/233/18, від 19 червня 2019 року у справах №289/718/18 та №289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог. Таким чином, зокрема, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію КУзПБ має відбуватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає. До того ж, вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не тільки з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 ГПК України, а також надати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №916/585/18 (916/1051/20) (провадження №12-14гс21) вказано, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 КУзПБ, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №905/2030/19 (905/1159/20) (провадження №12-92гс20) зазначено, що, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, Велика Палата Верховного Суду уже неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства.
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі №201/15806/15 також вказано на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог та дотримання прав боржника щодо визначення обсягу кредиторської заборгованості та черговості її погашення.
ЦПК України передбачає ситуації, коли таке провадження не могло бути закінчене у цивільному порядку.
Також у цій постанові вказано на те, що системний аналіз положень законодавства про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми КУзПБ мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.
Норми КУзПБ передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
Також у цій постанові вказано на те, що необхідності закриття провадження у справі немає, оскільки зазначені дії можуть призвести до створення перешкод позивачу у доступі до правосуддя та унеможливить захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених статтею 45 КУзПБ.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 : 317 182 грн боргу за двома попередніми договорами; трьох процентів річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 25 374,56 грн; інфляційних втрат за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 138 291,35 грн; моральної шкоди у розмірі 10 000 грн; понесених судових витрат у розмірі 16 445,28 грн, в тому числі 11 000 грн на правничу допомогу та 5 445,28 грн судових зборів.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 14 лютого 2024 року відкрито провадження у справі №911/2308/23 про неплатоспроможність           ОСОБА_1 . Внесено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
Характер правовідносин між учасниками даної справи свідчить про те, що спір у цій справі є майновим та стороною відповідача в якому є боржник.
З огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, законодавець підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.
Отже, виходячи зі змісту та підстав позову, характеру спірних правовідносин, враховуючи наведені положення чинного законодавства, спір між сторонами у цій справі виник з приводу стягнення коштів з відповідача (боржника), відносно якої відкрита справа про неплатоспроможність, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, згідно з наведеними вище приписами ГПК України.
Захист прав таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, після відкриття провадження в інших справах не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство позивача або відповідача.
Урегулювання процедури розгляду спорів до позивача або відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції та підсудності справ одному господарському суду, який акумулює усі майнові спори, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство.
Отже, спір, який виник між сторонами у цій справі, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. При цьому необхідності закриття провадження у справі немає, оскільки зазначені дії можуть призвести до створення перешкод позивачу у доступі до правосуддя та унеможливить захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених статтею 45 КУзПБ.
Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справу необхідно передати до господарського суду, на розгляді якого перебуває справа про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 26 лютого 2020 року у справі №199/6577/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі №200/10257/14-ц, від 20 травня 2020 року у справі №161/18582/17, від 10 червня 2020 року у справі №640/20224/15-ц, від 08 червня 2022 року у справі №711/8269/17, від 22 червня 2022 року у справі №523/12426/16 , від 26 жовтня 2022 року у справі №753/4673/21, від 09 серпня 2023 року у справі №757/32326/19-ц.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд , -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року скасувати.
Матеріали справи №369/8986/23 передати на розгляд Господарського суду Київської області, у провадженні якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2024 року. 
 
Головуючий суддя :                                                          М.А.Яворський  
Судді:                                                                                 Т.Ц.Кашперська                                                               К.П.Приходько