КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 757/34120/21-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1922/2024
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
28 серпня 2024 року                                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Усенка Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року у складі судді Остапчук Т.В.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання договорів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до  ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 з 01 вересня 1993 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнання недійсним договору купівлі-проваджу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 жовтня 2012 року та посвідчений нотаріусом Сніжнянської державної нотаріальної контори Таранцовим О.А., в реєстрі №2-971; витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на  квартиру АДРЕСА_1 та на  квартиру АДРЕСА_2 . 
 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю із ОСОБА_6 з вересня 1993 року до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 з яким вели спільне господарство, допомагали один одному в побуті та в житті. 
 
Зазначила, що після смерті чоловіка залишилось спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 11 вересня 1992; квартира АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право власності на житло від 05 жовтня 1994 року. 
 
Позивачка вказувала, що ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_6 та залишила заповіт від 25 жовтня 1996 року на випадок своєї смерті на свого сина на все майно. Після смерті матері, 20 червня 2015 року ОСОБА_6 звернувся із заявою до Першої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері, але за життя не встиг оформити чином свої спадкові права на нерухоме майно, яке належало його матері, в зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. 
 
Позивачка стверджувала, що вона є спадкоємцем 4-ої черги за законом, оскільки проживала зі спадкодавцем більше п`яти років до дня його смерті. 
 
Факт її спільного проживання з ОСОБА_6 підтверджує доказами: копіями довіреностей починаючи з 1994 року, на підставі яких ОСОБА_7 уповноважувала ОСОБА_1 управляти та розпоряджатися спадковим майном, яке належало матері її чоловіка, в тому числі, відчужувати; копіями декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, що містить зазначення ПІБ позивача та ОСОБА_6 в відомостях про довірених осіб; копією договору замовлення та довідку про одержання позивачем праху ОСОБА_6 . 
 
Після смерті ОСОБА_6 та звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса виявилось, що квартира АДРЕСА_1 04 жовтня 2012 року була відчужена матір`ю померлого ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (зареєстровано в реєстрі за №2-971) Сніжнянської державної нотаріальної контори Донецької області. 
 
26 травня 2021 року відбулась реєстрація права власності на вказану вище квартиру приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко Мариною Сергіївною, про що свідчить витяг з реєстру.
 
06 червня 2021 року, дізнавшись про реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру, 26 травня 2021 року позивачка подала заяву про вчинення кримінального правопорушення до Печерського УП ГУ НП у м. Києві за фактом підроблення документів та незаконного заволодіння правом власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 
 
07 червня 2021 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021105060001079 внесено відомості за ч. 4 ст. 358 КК України. На разі триває досудове розслідування. 
 
10 червня 2021 року, як вказує позивачка, їй стало відомо, що відповідачі уклали договір купівлі-продажу спірної квартири у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 червня 2023 року залучено до участі у справі № 757/34120/21-ц співвідповідача - ОСОБА_3 .
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року про забезпечення позову про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 .
 
В апеляційній скарзі адвокат Усенко М.М. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, висновки суду, які викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
 
Вказує, що після смерті ОСОБА_6 та звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса виявилось, що квартира АДРЕСА_1 була начебто відчужена матір`ю чоловіка позивачки 04 жовтня 2012 року згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна в м. Сніжне Донецької області, де наразі триває війна (тимчасово окупована територія) та доступу до нотаріального архіву немає.
 
Зазначає, що очевидно шахраї дізнавшись про смерть чоловіка позивачки намагаються шляхом підроблення документів заволодіти спірною квартирою.
 
Вказує, що реєстрація права власності на вказане майно відбулась лише 26 травня 2021 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. 
 
Звертає увагу суду на те, що позивачкою відразу було подано заяву до Печерського УП ГУ НП у м. Києві про вчинення кримінального правопорушення за фактом підроблення документів та незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_2 .
 
Зазначено, що 07 червня 2021 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021105060001079 внесено відомості за ч. 4 ст. 358 КК України. На разі триває досудове розслідування. 
 
Крім того, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, а тому він не міг спірну квартиру 26 травня 2021 року зареєструвати та продати ОСОБА_2 10 червня 2021 року.
 
Посилається на те, що 10 червня 2021 року начебто між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. 
 
Скаржниця зазначає, що ОСОБА_5 спірна квартира перепродана ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_5 тривалий час вже помер, та для надання останньому покупцю статусу добросовісного набувача, щоб неможливо було з нього витребувати квартиру, що позбавляє позивача поновити порушені права та інтереси.
 
Вказано, що ані, ОСОБА_5 , ані ОСОБА_2 , позивачка не знає, жодних правочинів матір ОСОБА_6 із спірною квартирою не вчиняла та нікого не уповноважувала на відчуження свого майна.
 
Скаржниця, посилається на те, що після витребування судом першої інстанції спадкової справи ОСОБА_6 було встановлено, що останній перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , тому позивачкою було подано заяву до суду про залучення її в якості співвідповідача, про що було постановлено ухвалу суду. 
 
Проте, як зазначалось в суді ОСОБА_3 виїхала з України до Ізраїлю ще в 1992 році та про неї, ані позивачці, ані ОСОБА_6 нічого не було відомо, тому до суду було подано клопотання від позивачки про направлення судом судового доручення до компетентних органів Ізраїлю через Міністерство юстиції України, яким доручити проведення окремих процесуальних дій щодо вручення судової повістки про участь у розгляді цивільної справи в якості співвідповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , натомість суд першої інстанції навіть не захотів його приймати до матеріалів справи та повернув клопотання без розгляду, що є грубим порушенням норм процесуального права.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гудима В.С. в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року - залишити без змін.
 
Сторона позивача, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися про розгляд справи повідомлялися належно.
 
Від представника ОСОБА_1 адвоката Усенка М.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою. 
 
Разом з тим, колегія суддів відхиляє заявлене клопотання, з огляду на те, що в жодне судове засідання призначене до розгляду, представник скаржниці повідомлений належним чином не з`явився й з метою уникнення затягування розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе слухати справу за його відсутності.
 
При цьому колегія суддів звертає увагу, що у позивачки наявний ще один представник адвокат Клименко І.А. (а.с. 247 т.4), який до суду не з`явився та клопотань про його неможливість прибути не подавав.
 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвокатів Мацка М.А. та Гудими В.Г. в ОСОБА_2 , які просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Зі справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер  ОСОБА_6 (а.с. 29 т.1).
 
Звертаючись у суд із позовом ОСОБА_1 стверджувала, вона разом з померлим ОСОБА_6 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, допомагали один одному в побуті та в житті з вересня 1993 року до його смерті.
 
Встановлено, що ОСОБА_7 на праві приватної власності належали наступні квартири:
 
згідно договору купівлі-продажу від 11 вересня 1992 року, квартира АДРЕСА_1 (а.с. 10-11 т.1);
 
відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 жовтня 1994 року, квартира АДРЕСА_2 (а.с. 30 т.1).
 
25 жовтня 1995 року ОСОБА_7 склала заповіт та на випадок своєї розпорядження, яким все майно, де б воно не було та з чого не складалося і взагалі все те, буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла ОСОБА_6 (а.с. 8-9 т.1).
 
ОСОБА_7 , яка була матір`ю ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_4 померла (а.с. 56 т.3,164 т.2). 
 
Відповідно до справи, 20 червня 2015 року ОСОБА_6 звертався до Першої КДНК з заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_7 (а.с. 61 т.3).
 
З матеріалами спадкової справи ОСОБА_7 убачається, що квартира АДРЕСА_1 не входила до складу спадкового майна померлої, оскільки за два роки до дати смерті вказана особа відчужила даний об`єкт нерухомості.
 
З договору купівлі-продажу квартири від 10 червня 2021 року убачається, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу нерухомого майна посвідченого 04 жовтня 2012 року Сніжнянською державною нотаріальною конторою за реєстровим  № 2-971 (а.с. 169-170 т.1).
 
Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу квартири від 10 червня 2021 року квартиру АДРЕСА_1   ОСОБА_5 продав квартиру ОСОБА_2 .
 
Проте з копії свідоцтва про смерть від 06 січня 2022 року убачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що виключає продаж 10 червня 2021 року кв. АДРЕСА_1   - ОСОБА_2 (а.с. 73 т.2).
 
Крім того, у заяві ОСОБА_15 , яка є матір`ю ОСОБА_5 указала, що її син за життя не купував квартиру у м. Києві та будучи покійним на дату укладення договору купівлі-продажу квартири від 10 червня 2021 року не міг її відчужити іншій особі (а.с. 113 т 2).
 
Також встановлено, що державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, який містить відомості те, що 29 жовтня 1988 року між ОСОБА_6 , та ОСОБА_16 , єврейкою за національністю, було укладено шлюб, номер актового запису 1023, що складений Відділом ДРАЦС Печерського районного управління юстиції м. Києва (а.с. 83-84 т.3).
 
Указане також підтверджується свідоцтвом про шлюб від 29 жовтня 1988 року Серія   НОМЕР_1 (а.с. 27 т.3).
 
З матеріалів спадкової справи убачається, що заяви про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 та прийняття спадкового майна було подано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 26, 81 т.3).
 
У вказаних заявах обидві жінки стверджують, що проживали однією сім`єю з ОСОБА_6 не менш як п`ять років до відкриття спадщини.
 
Окрім цього, встановлено, що нотаріусом Бродським В.В. неодноразово скеровувались листи-повідомлення дружині спадкодавця з проханням звернутись особисто або ж направити відповідну заяву про прийняття/відмову від прийняття спадщини. Матеріали спадкової справи свідчать про те, що ОСОБА_3 не було реалізовано її право на спадщину за законом як законної дружини ОСОБА_6 .
 
Листом Печерського відділу ДРАЦС у місті Києві "Щодо надання інформації" від 10 грудня 2022 року за № 3036/21.6-81 скеровано відповідь на запит суду, що містить аналогічні відомості, зі змісту яких вбачається: на зберіганні архіву відділу перебуває актовий запис про шлюб № 1023 від 29 жовтня 1988 року, складений Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та гр. ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 )(відмітка про розірвання шлюбу відсутня). Також, даним листом Печерського відділу ДРАЦС у м. Києві підтверджується факт відсутності актових записів про розірвання шлюбу та про народження дітей, батьком яких є ОСОБА_6 (а.с.149 т.4).
 
Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивачкою факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків протягом періоду, а саме з 01 вересня 1993 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Такі висновки районного суду колегія суддів вважає законними та обґрунтованими, враховуючи наступне.
 
Звертаючись із позовом ОСОБА_1 вказала, що вона є спадкоємицею 4 черги за законом, оскільки проживала з ОСОБА_6 більше п`яти років до дня його смерті.
 
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).
 
Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
 
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
 
Подібні за змістом висновки висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21.
 
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
 
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
 
Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
 
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Як уже було встановлено, що після смерті ОСОБА_6 позивачка та третя особа зверталися до нотаріуса про прийняття спадщини як особи, що проживали кожна з них з померлим протягом п`яти років до дати його смерті.
 
Водночас колегія суддів звертає увагу, що долучені позивачкою до справи документи, не підтверджують факт спільного проживання її із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки вони не містять підтверджуючої інформації про обставини, на які вона посилається, а без наявності інших підтверджуючих доказів, не можуть бути самостійною підставою для встановлення факту спільного проживання.
 
Отже правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі у їх сукупності й надавши їм належну оцінку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не доведено наявності обов`язкових ознак, що притаманні сімейним відносинам, тобто: наявність спільного бюджету, харчування за спільні кошти, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та, відповідно, про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю більше п`яти років, з метою прийняття спадщини як спадкоємець четвертої черги за законом.
 
При цьому колегія суддів звертає увагу й на те, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16-ц, провадження № 61-38901св18).
 
Іншими доказами проживання однією сім`єю може бути народження спільних дітей; спільне придбання рухомого та нерухомого майна; укладення чоловіком/жінкою договорів дарування, страхування, медичного та туристичного обслуговування, тощо на користь іншого; наявність спільних рахунків у банківських установах; зазначення чоловіка/жінки майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями іншого; спільна участь у питаннях життєзабезпечення сім`ї, в оплаті комунальних послуг, купівлі продуктів харчування та інших необхідних товарів, техніки, здійснення ремонту; спільне проведення дозвілля; наявність спільних фотографій, дописів та іншої інформації в соціальних мережах та інших веб-сайтах; догляд один за одним під час хвороб, в тому числі донесення витре, на лікування, на організацію та проведення похорон, догляду за місцем поховання, тощо.
 
Також апеляційна інстанція зауважує, що для обґрунтування позиції у даній категорії спорів часто використовують і показання свідків, якими можуть бути родичі, сусіди, спільні друзі, тощо. Однак, як зазначає Верховний Суд, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у постановах від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, від 24.09.2020 у справі №534/1318/17.
 
Посилання позивача на кримінальне провадження №12021105060001079, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 червня 2021 року Печерським УП ГУ НП у м. Києві не заслуговують на увагу, оскільки доказів завершення кримінального провадження та встановлення у межах такого кримінального провадження факту підробки документів позивачем до суду не надано, у той час як для суду відповідно до приписів статей 77 та 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів, преюдиційне значення має лише обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили.
 
Водночас позивачкою не було надано жодних доказів щодо реальності сімейних (шлюбних відносин) із ОСОБА_6 більше п`яти років до дати його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.
 
Та обставина, що померла ОСОБА_7 за життя уповноважувала позивачку  вчиняти дії в  її інтересах  не  є безспірним доказом існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 сімейних відносин, а указають на довірчі відносини між позивачкою та ОСОБА_7 .
 
Не  доводить заявлені вимоги  й інформація, що міститься у долучених до справи деклараціях  про вибір лікаря, який надає  первинну медичну допомогу, подані 02 березня 2021 року  ОСОБА_1 та  ОСОБА_6 , остільки  у вказаних деклараціях адреси  місця  фактичного проживання/перебування ОСОБА_1 та  ОСОБА_6 є різними.
 
Зокрема, ОСОБА_1 у декларації адресою  свого місця проживання зазначила не   АДРЕСА_3 , як твердить у позові, а АДРЕСА_4 (а.с.25,26 т.1) .
 
До того ж підлягає врахуванню і та обставина, що невдовзі після подання декларації,   ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 
 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
 
Та неповнота, на яку міститься посилання у апеляційній скарзі, не є істотною й на суть прийнятого рішення не впливає.
 
Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення. 
 
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
 
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Згідно із ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
 
Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які б надавали правові підстави до його скасування не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
 
За таких обставин, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу  необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Усенка Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 03 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: