ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3527/23  Номер провадження 22-ц/814/2437/24	Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючий суддя: Триголов В.М.
Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.
Секретар: Кириченко В.В.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 26 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди та стягнення коштів , -
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування шкоди та стягнення коштів.
Позов мотивовано тим , що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який остання здавала в оренду ОСОБА_2 згідно договору від 12.07.2022.
16 січня 2023 року відповідач зателефонував позивачу та повідомив, що в орендованому будинку від впливу низьких температур пошкоджена система опалення за його відсутності в будинку кілька днів. 17 січня 2023 року приміщення було оглянуто в присутності відповідача та виявлено пошкодження радіаторів системи опалення, трубопровідних систем, газової колонки, газового котла.
Згідно висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження експлуатація інженерних мереж будинку, які непридатні до використання, можлива лише після проведення їх ремонту. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт, проведення яких необхідно для усунення пошкоджень, складає 87021 грн.
До цього часу будинок знаходиться в непридатному до використання стані. Матеріальна шкода орендодавцю не відшкодована. Приміщення не повернуто орендодавцю в належному стані згідно п. 1.2. договору оренди житлового приміщення.
Тому позивач просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь суму вартості ремонтно-відновлювальних робіт, проведення яких необхідно для усунення пошкоджень системи опалення та водопостачання житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 в розмірі 87021 грн., суму орендної плати за житло за період з січня 2023 року по червень 2023 року в розмірі 18000 грн., суму витрат на оплату послуг розподілу природного газу в розмірі 1751,24 грн.
Також просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати в розмірі 20250,43 грн., з яких 9176,83 грн. вартість проведення будівельно-технічної експертизи, 1073,60 грн. судовий збір, 10000 грн. витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 26 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди та стягнення коштів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати у розмірі 3000,00 грн., на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору 32,21 грн., а всього стягнуто 3032,21 грн. (три тисячі тридцять дві гривні двадцять одна копійка).
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .Скарга мотивована тим що рішення є необґрунтованим та винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права. 
Апелянт вказує, що відповідач визнав свою провину під час розгляду справи судом першої інстанції , та був згоден компенсувати 50 % матеріальної шкоди з ремонтних робіт.
Скаржник вказує, що станом на 11.01.2023 відповідач будинку не передав, комунальні послуги не сплачував , зважаючи на те , що станом на 20.01.2023 року комунальні послуги не сплачено, термін дії договору фактично триває, адже відповідно до п.5.5. Договору чітко визначено , що він діє до повного виконання сторонами зобовязань.
Скаржник вказує , що завдання матеріальної шкоди підтверджено результатами проведеної будівельно-технічної експертизи, інші вимоги позивача також підтверджені належними доказами долученими до матеріалів справи.
ОСОБА_1 просить скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 26 березня 2024 року, та ухвалити нове , яким задовольнити її позов в повному обсязі.
Судом встановлено, що власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .
Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим 22 лютого 2008 року державним нотаріусом Другої Полтавської державної нотаріальної контори .
12 липня 2022 року власником житла ОСОБА_1 , що в договорі діє як орендодавець, та ОСОБА_2 , що діє в договорі як орендар, укладено договір оренди житлового приміщення.
Згідно даного договору орендодавець надає орендареві та членам його родини в користування строком на шість місяців житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно п. 1.2. договору оренди за згодою сторін договором встановлюється плата за оренду житла у розмірі 3000 грн. в місяць, до складу якої не включені витрати по оплаті комунальних і інших послуг.
Пунктом 1.3. встановлено, що орендар сплачує самостійно кожного місяця комунальні платежі згідно показань лічильників: газ, світло, водопостачання.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вимог , що залишенні без задоволення , відповідно апеляційний суд переглядає його виключно у відповідній частині.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 відшкодування майнової шкоди з ремонтних робіт.
Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Згідно з частинами першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Аналіз наведеної норми права з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14.
Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю саме відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Такі висновки узгоджуються з позиціями Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, або виконаних робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі
Суд зазначає, що відповідно до ст. 143 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не заявлялось клопотання про проведення експертизи щодо встановлення вартості ремонту.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив , що з заявою про проведення експертизи позивач звернулась до експерта 25 січня 2023 року, тобто через 13 днів після закінчення строку договору оренди. Натомість , доказами у справі не доведено коли саме відбулося пошкодження систем водопостачання та опалення будинку , за час дії договору оренди, чи після його закінчення. Більше того, з доказів наданих позивачем не можливо встановити чи є вина відповідача у спричинені таких пошкоджень будинку.
Клопотань про проведення будівельно-технічної експертизи з метою встановлення наявності чи відсутності вини ОСОБА_2 у пошкодженні будинку та з метою визначення періоду виникнення пошкоджень ОСОБА_1 до суду першої та апеляційної інстанції , не заявлялось. 
Таким чином, позивачем не доведено, що вартість необхідних ремонтних робіт становить саме ту суму, яка зазначена в наданому висновку, всі пошкодження завдані саме відповідачем , та саме у період дії договору оренди.
За вказаних обставин позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення майнової шкоди у сумі 87 021 грн , задоволенню не підлягають , що вірно встановлено судом першої інстанції.
Щодо вимог позивач в частині стягнення з ОСОБА_2 орендної плати в сумі 18 000 грн за період з січня 2023 року по червень 2023 року суд зазначає слідуюче.
Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).
Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема, квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому (частини перша та друга статті 812 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло.
За змістом частин першої-третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, визначена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.
Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (частина друга статті 762 ЦК України).
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини першої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
За статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.  Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до статті 764 ЦК України  якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Посилаючись на вказану норму позивач зазначала , що договір найму є продовженим адже відповідач не повернув ключі від орендованого житлового будинку , а відтак з ОСОБА_2 підлягає стягненню 18 000 грн. орендної плати за період з січня по червень 2023 року та 1 751 , 24 грн плати за послуги розподілу природного газу за адресою АДРЕСА_1 .
Проте , як вірно встановлено судом першої інстанції , темін дії оренди житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 був визначений договором оренди у шість місяців. Відповідно дія договору оренди укладеного 13 липня 2022 року , сплила 12 січня 2023 року .
З огляду на що правомірним є висновок суд першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача орендної плати тільки за січень 2023 року, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо здійснення ОСОБА_2 згідно умов договору оренди, плати за січень 2023 року у сумі 3 000 грн.
Та щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості з оплати послуг з розподілу природного газу за адресою АДРЕСА_1 у сумі 1 751,24 грн. ОСОБА_1 вказано що така виникла за період з січня по червень 2023 року.
Відтак , вказана сума не може бути стягнута з ОСОБА_2 , оскільки заборгованість виникла після закінчення дії договору оренди житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на пролонгацію договору ( відповідно п. 5.5 Договору) оскільки ОСОБА_2 комунальні послуги станом на 20.01.2023 не сплачені , адже матеріали справи не містять відповідних доказів. Підтвердження факту проживання ОСОБА_2 у будинку , що був предметом договору оренди після закінчення його дії суду не надано, за вказаних обставин вимога про стягнення заборгованості з оплати послуг з розподілу природного газу задоволенню не підлягає. Крім того оплата орендарем послуги у вигляді розподілу природного газу у пункті 1.3 договору оренди не передбачена.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення рішення Київського районного суду міста Полтави від 26 березня 2024 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Полтави від 26 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов