Справа № 125/1923/23
Провадження № 22-ц/801/1223/2024
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Салдан  Ю. О.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року	Справа № 125/1923/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Копаничук С.Г., 
суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.
за участю секретаря Литвина С.С.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Барська міська рада,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шаповалова Олексія Юрійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю. Зазначала, що разом із своїм чоловіком проживає в будинку по АДРЕСА_1 . Перед виїздом за межі України ОСОБА_3 та його мати доручили позивачу доглядати за 9/20 частини вказаного будинку, у тому числі сплачувати комунальні платежі за користування майном. Своєю чергою, ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину на вказану частину будинку на підставі заповіту свого діда ОСОБА_4 . Однак ОСОБА_3 не зареєстрував видане свідоцтво в Могилів-Подільському бюро технічної інвентаризації. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України щодо набуття права власності за набувальною давністю, позивач просила визнати право спільної часткової власності за нею на 9/10 частки будинку на АДРЕСА_1 .
Рішенням Барського районного суду від 23 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено. 
У  апеляційній  скарзі  представник ОСОБА_1  - адвокат Шаповалов О. Ю., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Топольніцької у повному обсязі. Наводячи перелік норм ЦК України, зазначає, що суд не врахував добросовісне володіння майном позивачкою понад 10 років, яка і на даний час ним володіє. Відповідач цей позов визнає, що не суперечить закону , не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року вищевказаним вимогам закону відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 11.08.1989 державним нотаріусом Мурованокуриловецької (в.о. Барської) державної нотаріальної контори видано ОСОБА_3 , 1981 року народження, який проживає у АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на спадщину на 9/20 частки будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд, який розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 600 кв. м, що належала померлому ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору про надання земельної ділянки у безстрокове користування. Свідоцтво видано на підставі заповіту, посвідченого Барською державною нотаріальною конторою 17.03.1988. 
15.07.1995 позивач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) уклала шлюб із ОСОБА_2 , який зареєстровано у Барському райвідділі реєстрації актів громадянського стану Вінницької області. У зв`язку із реєстрацією шлюбу позивач змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». Вказане підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , яке видано 15.07.1995. 
У договорі від 23.12.2014 про користування електричною енергією ОСОБА_2 вказана споживачем послуг, що підтверджується копією вказаного договору.
У квитанціях з оплати газу за особовим рахунком № НОМЕР_2 за червень-серпень 1996 року, за жовтень 1996, за травень-червень 1997 року, липень-вересень 1997 року, травень-вересень 1998 року, квітень-липень 1999 року, липень-вересень 1999, жовтень 1999 року, березень, квітень, вересень, жовтень, листопад 2000, платником за газ вказана ОСОБА_7 .
З квитанцій про оплату від 12.07.2022, 02.09.2022, 21.10.2022, 27.01.2023, вбачється ,що ОСОБА_1 сплачувала кошти за доставку газу на користь АТ «Вінницягаз».
Згідно копій квитанцій з призначенням платежу «Бар, вул. І. Підкови, 15» за особовим рахунком платника НОМЕР_3 від 18.11.2019, від 25.08.2020, 23.09.2020, 22.10.2020, 23.11.2020, від 27.04.2021, від 23.06.2021, від 28.07.2021, від 25.08.2021, від 17.01.2022, від 21.09.2022, від 21.10.2022, від 06.12.2022, від 19.01.2023, від 27.01.2023, від 23.08.2023, від 27.09.2023, від 02.01.2023, ОСОБА_1 оплачувала за постачання електроенергії на користь ТОВ «Енера Вінниця».
ОСОБА_1 також оплачувала за постачання електроенергії на вказану адресу на користь ПАТ «Вінницяобленерго» у 2009, 2010, 2014 роках, що підтверджується копіями відповідних квитанцій.
За даними страхового свідоцтва НАСК «Оранта» від 19.10.1999 серії НОМЕР_4 , від 27.10.2020 серії НОМЕР_5 , від 18.07.2022 серії НОМЕР_6 , від 14.10.2003 серії НОМЕР_7 ,вказані свідоцтва видані на ім`я страхувальника ОСОБА_3 ,який проживає по АДРЕСА_1 (спадкоємця бувшого власника ОСОБА_4 ) 
У договорах страхування майна від 08.02.2002 серії 1381168, від 27.06.2014 серії 2524863, від 12.09.2018 №4338469, від 20.10.2009 №1067426, від 12.09.2018 серії 4338469, страховиком вказано Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», страхувальником – ОСОБА_3 , вигодонабувачем – ОСОБА_1 , рукописний підпис у договорі стоїть в графі «страхувальник».
У договорі страхування житлового будинку від 10.11.2004 серії 0376711, від 20.10.2008 серії 0591549, від 20.10.2009 серії 1067426 (без підписів сторін), від 18.02.2016  серії 0783502, від 27.06.2014 серії 2524863, від 26.08.2016 серії 3700122, від 23.08.2017 серії 4031454, від 12.09.2019, від 12.10.2020 серії 4990546 страхувальником вказаний ОСОБА_3 , вигодонабувача не вказано, в розділі «Підписи сторін» стоїть рукописний підпис від страхувальника без зазначення прізвища та ініціалів. 
Оціночна ринкова вартість 9/20 частки житлового будинку житловою площею 28,8 кв м, по АДРЕСА_1 , станом на 19.09.2023 складає 107000 грн, що підтверджується копією першої сторінки звіту про оцінку мана ТОВ «Центр оцінки «Партнер».
Відмовляючи у  задоволенні  позову,  суд  першої  інстанції  виходив  з  того, що  достовірно знаючи увесь час володіння майном, хто є власником  спірної частки будинку , ні позивач, ні її представник не заявляли  клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача спадкоємця спірної частки будинку- ОСОБА_3 , не надали суду відомостей про адресу його проживання за кордоном. Заволодіння  ОСОБА_1 житловим будинком не можна вважати добросовісним в розумінні частини 1 статті 344 ЦК України. За відсутності ознаки добросовісності заволодіння подальше відкрите і безперервне володіння не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).
Згідно з даними наданого позивачкою свідоцтва про право на спадщину, спадщина на 9/20 частини будинку по АДРЕСА_1 ) відкрилася 27.10.1988, коли помер власник частки ОСОБА_4 , тобто в період дії Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року. 
Відповідно до частини 2 статті 548 Цивільного кодексу Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до статті 560 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.
Спадкоємцю ОСОБА_4 –  ОСОБА_3 , 11.08.1989 було видано свідоцтво про право на спадщину, тобто, спадщину останній прийняв.
При цьому нормами Цивільного кодексу Української РСР не було передбачено, що у разі, якщо спадкоємець не зареєстрував свідоцтво в бюро технічної інвентаризації протягом певного строку, то він втрачає право на спадщину. 
Матеріали справи не містять даних про те, що свідоцтво про право на спадщину, яке було видано ОСОБА_3 , було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації.
Правовідносини щодо оформлення спадкового майна продовжують існувати і після набрання чинності Цивільним кодексом України, яке мало місце 01.01.2004.
Нормами ЦК України, зокрема частини 3 статті 1223, як і попереднім кодексом, також передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України).
На момент розгляду справи чинним законодавством передбачено інший порядок реєстрації права власності – зокрема право власності реєструється у єдиному державному реєстрі відповідно до правил, які встановлені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Водночас, оскільки щодо спадкового майна законодавством передбачено, що воно належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини, то слід дійти висновку, що спадкоємець не обмежений певним строком на реєстрацію свого права власності на спадкове майно у державному реєстрі.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи в частині, яка переглядається, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що як на час вселення позивачки до спірного будинку так і на час розгляду справи це майно мало власника - ОСОБА_3 , особа, ОСОБА_1 володіє майном за волею представника власника і завжди знала, хто є власником, суд дійшов підставного висновку про відсутність правових підстав для набуття за ст.344 ЦК права власності за набувальною давністю на нерухоме майно . Факт прийняття спадщини і отримання свідоцтва про право на спадщину на спірну частину будинку ОСОБА_3 виключає можливість застосування вказаної норми.
При цьому суд першої інстанції роз`яснював позивачці необхідність залучення ОСОБА_3 до участі у розгляді справи. 
Доводи апеляційної скарги, що про те, що Барська міська рада не заперечує проти задоволення позову ,правового значення не має , оскільки задоволення позовних вимог вплине на права та інтереси спадкоємця ОСОБА_3 , який не був учасником справи. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до цитування окремих абзаців рішення суду та не погодження з ними, такі доводи зводяться до незгоди з висновками суду та особистого бачення апелянтом обставин справи та хибного тлумачення норм матеріального та процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги ,що ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин, положень ЦК України та ЦПК України, судової практики, правильність висновків суду першої інстанцій не спростовують і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Судом у рішенні надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи апеляційної скарги не спростовують його обґрунтованих та правильних висновків .
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції слід залишити за позивачкою. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_8 , подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за  ОСОБА_1 . 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                               С.Г. Копаничук 

судді:                                                                                  Л. О. Голота 

                                                                                             В. П. Рибчинський