ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6278/24 Справа № 204/5701/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року                                                                м. Дніпро
        
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.
суддів — Демченко Е.Л., Макарова М.О. 
секретар судового засідання — Паромова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа — ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири, -
В С Т А Н О В И В : 

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа — ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що до 1996 року він проживав зі своїми батьками, бабою та дідом у квартирі АДРЕСА_1 . 
10 червня 1996 року ця квартира була приватизована на чотирьох осіб: його діда ОСОБА_6 та його дружину ОСОБА_7 , а також ОСОБА_2 – його дядька та його батька ОСОБА_8 . 
Позивач вказує, що після приватизації квартири його батьку належала частка цієї квартири та, оскільки ця частка не була отримана ним ані в дар, ані у спадок, то вважає, що вона є спільним сумісним майном подружжя (його батьків). 
Разом з цим, позивач вважає, що оскільки його батьки у свою спільну сумісну власність отримали частку майна в квартирі, в якій спільно проживали із малолітньою дитиною, то розпоряджатися вказаним майном вони мали право лише за спільною згодою, однак угод стосовно спільного майна, довіреностей його батьки не укладали. 
Крім того, позивач вказує, що згодом, у зв`язку з необхідністю виділу частки майна із квартири АДРЕСА_1 для його дядька ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Продан О.Г. було оформлено фактичний обмін чотирьохкімнатної квартири на однокімнатну квартиру для його дядька та трьохкімнатну для його батька та його батьків. 
При цьому зазначає, що при здійсненні вказаних правочинів повинна була бути письмова згода його матері на їх вчинення, однак такої згоди не було. Відсутність такої згоди є свідомим порушенням норм діючого законодавства та порушення його прав, як спадкоємця після його батька та матері, як співвласниці частки квартири АДРЕСА_2 .
Також позивач вказує, що трикімнатна квартира АДРЕСА_3 , що була придбана за рахунок продажу квартири АДРЕСА_2 , була оформлена на його діда ОСОБА_6 , хоча чотирьохкімнатна квартира мала декілька власників. 
Вважає, що не включенням його батька до складу покупців даної квартири, позбавило його майнових прав на неї, як малолітньої дитини, правонаступника і спадкоємця ОСОБА_8 . 
Разом з тим, стверджує про те, що підпис на договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 № 4371 від 20 червня 1996 року вчинений не його дідом.
Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 20 червня 1996 року.
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що на час вчинення оспорюваного правочину він був малолітньою дитиною і не мав змоги захищати свої порушені права. Крім того, апелянт вказує, що не зазначення його батька, як сторони покупця за оспорюваним правочином, позбавило його майнових прав на частку квартири АДРЕСА_3 .
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, батьками позивача є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1 від 17 квітня 1990 року.
Дідом та бабою позивача є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження його батька – ОСОБА_8 , серії НОМЕР_2 від 17 липня 1957 року.
Встановлено, що батьки позивача одружилися 17 квітня 1990 року, та розлучилися – 24 червня 1996 року.
20 червня 1996 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. за реєстровим № 4371.
20 червня 1996 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О.Г. за реєстровим №4370.
Встановлено, що з 28 червня 1996 року позивач та його батьки були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_7 , що підтверджується відповідними довідками з ЖЕК № 3.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , 
З відповіді КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 24 вересня 2014 року №10612 вбачається, що в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_8 , містяться відомості про право власності на частину за батьком позивача ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1996 року, виданого ВО Південний машинобудівний завод, згідно з розпорядженням №664-96, зареєстрованим в КП «ДМБТІ» ДОР» та записаним в реєстрову книгу № 267 за реєстровим № 7. Також зазначено, що за договором купівлі-продажу від 20 червня 1996 року вказана квартира в цілому була відчужена та перейшла у власність іншій особі.
З відповіді КП №ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 21 жовтня 2009 року №12592, вбачається, що станом на 19 жовтня 2009 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 , зареєстровано, по частині, за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 червня 1994 року, виданого виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод», згідно з розпорядженням № 5242.
З довідок ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» №№ 29/29-38/29 від 30 червня 2022 року вбачається, що ОСОБА_6 працював на вказаному підприємстві та його фактичний заробіток складає за: 1962 рік – 1477 руб. 79 коп., 1963 рік – 1884 руб. 14 коп., 1964 рік – 1592 руб. 90 коп., 1965 рік – 2035 руб. 87 коп., 1966 рік – 2039 руб. 85 коп., 1967 рік – 1938 руб. 04 коп., 1968 рік – 1871 руб. 54 коп., 1969 рік – 2449 руб. 86 коп., 1970 рік – 2578 руб. 13 коп., 1971 рік – 2768 руб. 15 коп., 1972 рік – 2648 руб. 66 коп., 1973 рік – 2694 руб. 35 коп., 1974 рік – 2903 руб. 63 коп., 1975 рік – 3119 руб. 36 коп., 1976 рік – 3026 руб. 18 коп., 1977 рік – 2972 руб. 78 коп., 1978 рік – 2873 руб. 07 коп., 1979 рік – 2947 руб. 60 коп., 1980 рік – 2548 руб. 74 коп., 1981 рік – 2901 руб. 30 коп., 1982 рік – 3170 руб. 48 коп., 1983 рік – 3192 руб. 86 коп., 1984 рік – 3876 руб. 56 коп., 1985 рік – 4020 руб. 86 коп., 1986 рік – 3884 руб. 91 коп., 1987 рік – 4042 руб. 41 коп., 1988 рік – 3637 руб. 95 коп., 1989 рік – 1721 руб. 85 коп. та 198 руб. 10 коп., 1990 рік – 277 руб. 37 коп.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Продан О.Г., треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.
З висновку експерта № СЕ-19/104-23/27095-ПЧ від 26 вересня 2023 року вбачається, що підпис в графі «покупець» договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 20 червня 1996 року виконаний ОСОБА_6 .
Звертаючись із вказаним позовом до суду позивач в його обґрунтування та як на підставу для визнання недійсним договору № 4371 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 20 червня 1996 року посилався на те, що вказана квартира фактично була придбана в рахунок розміну квартири АДРЕСА_1 , право власності на частину якої належала його батьку на підставі приватизації, яка відбулася за час шлюбу, а тому вважав, що дана частка належала його батькам на праві спільної сумісної власності подружжя, а відтак її відчуження повинно було здійснюватися за згоди іншого члена подружжя (його матері), натомість остання такий дозвіл не надавала, що є порушенням норм діючого на той момент законодавства.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності порушеного права позивача, а тому правових підстав для здійснення судового захисту та поновлення таких прав не вбачав, оскільки не можливо поновити права, якщо їх не було кимось порушено.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Також, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».
Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12-ц, вказав на те, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.
Встановивши, що шлюб між батьками позивача був укладений 17 квітня 1990 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , належало батьку позивача на праві спільної часткової власності з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 та було його особистою власністю, а не спільною сумісної власністю подружжя.
Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність тверджень позивача про те, що під час складання оскаржуваного договору його батька не було включено до складу покупців, оскільки матеріали справи не містять жодних належних, достатніх та допустимих доказів того, що батько позивача був не згодний з текстом оскаржуваного договору чи з самим фактом його укладання, так як останнім в судовому порядку не оскаржувався, недійсним чи нікчемним не визнавався.
При цьому, суд першої інстанції вірно вказав на неспроможність доводів позивача про те, що оскаржуваний договір був підписаний не ОСОБА_6 , а іншою особою, оскільки вказане спростовано матеріалами справи, зокрема висновком експерта № СЕ-19/104-23/27095-ПЧ від 26 вересня 2023 року.
Також, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача про те, що не включення його батька до списку покупців під час укладання договору № 4371 позбавило його майнових прав, зокрема, як правонаступника та спадкоємця, з огляду на наступне.
Так, з рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року у справі № 204/3262/19, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, вбачається, що ОСОБА_6 , заповів усе належне йому на день смерті майно відповідачу ОСОБА_2 ..
При цьому, судом встановлено, що заповіт ОСОБА_6 склав 23 листопада 2009 року, тобто вже після смерті батька позивача – ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Натомість, до смерті ОСОБА_8 , ані він особисто, ані позивач в цій справі, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , в судовому порядку не оскаржували, недійсними чи нікчемними не визнавали, а численні судові процеси (судові справи №№ 204/7045/15-ц, 204/3384/14-ц та 204/3262/19) були ініційовані позивачем вже після смерті власного батька ОСОБА_8 , а також після смерті та оголошення заповіту діда ОСОБА_6 ..
Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене самим лише фактом укладення оспорюваного ОСОБА_6 договору для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність факту порушення відповідачем права позивача, а тому підстав для визнання оспорюваного позивачем договору недійсним не має, оскільки не відбулося порушення прав та інтересів позивача, а суд здійснює захист лише тих прав та інтересів, які були порушені іншою особою.
Доводи апелянта в скарзі про те, що не зазначення його батька, як сторони покупця за оспорюваним правочином, позбавило його майнових прав на частку квартири АДРЕСА_3 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. 
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у позові, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів. 
Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рінення суду. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 24 липня 2024 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді Е.Л. Демченко

М.О. Макаров