ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 липня 2024 року 	м.Суми	

Справа №583/5884/23 
Номер провадження 22-ц/816/996/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Рунова В. Ю. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Кудіним Олександром Михайловичем 
на заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2024 року у складі судді Ярошенко Т.О., ухваленого в м. Охтирка Сумської області, повний текст якого складено 18 січня 2024 року,
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування (виконавчий комітет) Охтирської міської ради, про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Кудіна О.М. звернулися до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачам на праві власності належить, по частині кожному, трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 
За вказаною адресою зареєстровані дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 .
У 2017 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, будь-яких стосунків між собою не підтримують, син, якому виповнилося 14 років, проживає за своїм бажанням з матір`ю. 
З березня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживають, добровільно не знімаються з місця реєстрації, як наслідок порушуються права позивачів на вільне володіння та розпорядження житлом. 
Посилаючись на вищевказані обставини, просили усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, а саме житловою квартирою АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, втратили право користування житловою квартирою АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2024 рокупозов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловою квартирою АДРЕСА_2 .
В іншій частині вимог відмовлено в зв`язку з необґрунтованістю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Кудін О.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення  судом норм матеріального та процесуального права,просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову повністю. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що після 14 років неповнолітні діти мають право обирати самостійно з ким із батьків проживати, і ОСОБА_4 обрав свою матір, з якою на даний час виїхав за межі України та вони мають постійне місце проживання в Європі.
Таким чином, ОСОБА_4 , хоча і є неповнолітнім, але не бажає проживати у квартирі позивача, не залишив в ній речей, будь-яких домовленостей про залишення за ним права користування не існує.
Вказує, оскільки ОСОБА_3 втратила право користування житловим приміщення - квартирою АДРЕСА_2 , то відповідно ОСОБА_4 є таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Рішення суду в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками по частини квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.15-17).
20 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 травня 2017 року розірвано (а.с. 13).
ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 11).
ОСОБА_4 є сином позивача ОСОБА_2 (а.с. 12).
З акту ПП «СІБ» від 16 листопада 2023 року вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , але фактично ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у даній квартирі з 2017 року не проживають (а.с. 22).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив з того, що ОСОБА_3 хоча зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , однак понад 6 років не проживає у ній, не проявляє інтересу до вказаного житла, хоч в цьому їй ніхто не перешкоджав, не бере участі в утриманні вказаного житла, а своєю реєстрацією створює для власників житла непропорційний та надмірний тягар щодо утримання власності, а тому наявні підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у квартирі АДРЕСА_2  не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом за вказаною адресою.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За приписами ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Зазначені положення кореспондуються з вимогами ст. 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У разі виникнення спору між власником та членом сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини).
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , частини якої на праві приватної власності належить його батьку ОСОБА_2 .
Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним житлом.
Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 набув право власності або право постійного користування іншим житлом.
Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що після 14 років неповнолітні діти мають право самостійно обирати з ким із батьків проживати і ОСОБА_4 обрав свою матір, оскільки ОСОБА_4 на час залишення зареєстрованого місця проживання був малолітнім, не міг самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, у якому на законних підставах була зареєстрована їх мати. Крім того, неповнолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. 
Колегія суддів зауважує, що при розгляді спорів щодо визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до вимог передбачених ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, обов`язковою є участь органу опіки та піклування , представленого належною юридичною особою, але в даній справі орган опіки та піклування залучено не було . 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 є таким що втратив право користування спірним приміщенням, так як він проживає разом з матір`ю та не бажає користуватися квартирою, оскільки, незважаючи на місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з матір`ю, він може бути зареєстрований у квартирі батька, оскільки ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.
Також безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду, оскільки вони прийняті судом касаційної інстанції за інших фактичних обставин.
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив користування спірним приміщенням.
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Кудіним Олександром Михайловичем, залишити без задоволення.
Заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 січня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   В. Ю. Рунов