ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 712/5096/24		
Провадження № 22-ц/821/1004/24		
Категорія: скарга на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Винник І.М.
учасники справи: 
заявник: ОСОБА_1 ,
боржник :  ОСОБА_2 , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2024 року (постановлену під головуванням судді Стеценко О.С. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси) у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и в :

17 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулася через засоби поштового зв`язку до Соснівського районного суду м. Черкаси із заявою про видачу судового наказу, в якій просила суд видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.04.2024 і до досягнення дитиною повноліття. 
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини.
Роз`яснено, що звернення з підстав, передбачених п.3-6 ч. 1 ст. 165 ЦПК України унеможливлює звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.
Ухвала суду мотивована, зокрема, тим, що заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України та не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.
Судом зазначено, що заявник не позбавлена права повторно звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу, привівши заяву відповідно вимог п. 4 або п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції,  ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку, подавши через засоби поштового зв`язку 07 травня 2024 року апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2024 року прийнятою із порушенням норм процесуального права, просила її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , зокрема, вказує, що відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що заявником заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, якою передбачена можливість видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів на одну дитину, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, при цьому, послався на п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, відповідно до якого суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 161 цього Кодексу.
Вказує, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України передбачена можливість видачі судового наказу за вимогою про стягнення аліментів у відповідній частині від заробітку боржника, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку . 
Вказаною нормою обмежено верхній розмір стягуваних аліментів, нижній же розмір належних до стягнення у такому випадку аліментів закріплений відповідною нормою матеріального права, на якій згідно з п. 4 ч. 1 ст. 168 ЦПК України має грунтуватися судовий наказ, зокрема це ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Зауважує, що розмір аліментів встановлений матеріальним законом – СК України, натомість ЦПК України визначає процесуальний порядок розгляду цивільних справ, а тому процесуальний закон не може впливати на норму матеріального права, зокрема, змінювати мінімальний розмір аліментів, визначений СК України.
Вважає, що вимогу заяви про стягнення встановленого законом мінімального розміру аліментів не можна вважати вимогою, яка не відповідає положенням ст. 161 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Відмовляючи у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції виходив із того, що заявлена вимога не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України та не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені ст. 163 ЦПК України, а саме, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.
У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає ст. 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені ч. 1 ст. 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. п. 3-6 ч. 1 цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.
Отже, стаття 165 ЦПК України містить вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу, в прохальній частині якої просила суд видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.04.2024 і до досягнення дитиною повноліття.
Посилання суду на неможливість видачі судового наказу з підстав невідповідності прохальної частини заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу в частині, «але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитини повноліття», вимогам ст. 161 ЦПК України, у зв`язку із чим заява не підлягає розгляду в порядку наказного провадження є помилковими.
Так, ч 2 ст. 182 СК України встановлено мінімальний розмір аліментів, який на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та який гарантовано має застосовуватись до всіх випадків стягнення аліментів, як у наказному, так і у позовному провадженні.
Вказане положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого виду судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника.
Розмір аліментів встановлений матеріальним законом - Сімейним Кодексом України. ЦПК України визначає лише процесуальний порядок розгляду цивільних справ, при цьому, процесуальний закон не може впливати на норму матеріального права, тобто змінювати мінімальний розмір аліментів, визначений СК України.
Прохальна частина заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу із зазначенням про стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу боржника, але не менше визначеного законом розміру, жодним чином не впливає на можливість видачі судового наказу.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції, проявивши надмірний формалізм, прийшов до помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу, тим самим порушивши право заявника на доступ до суду.
Оскільки висновок суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу з підстав відсутності у процесуальному законі вказівки на мінімальний розмір аліментів є помилковим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - задовольнити.
Ухвалу  Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуюча                          О.В. Карпенко

Судді                 Л.І. Василенко 

               О.М. Новіков