15.07.24
22-ц/812/1077/24
Єдиний унікальний номер судової справи 488/1444/23
Номер провадження 22-ц/812/1077/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

15 липня 2024 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславської О.М.,

за участі: 
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , яка подана його представником – адвокатом Бондаренком Ігорем Олександровичем, рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 26 квітня 2024 року під головуванням судді Чернявської Я.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Олена Геннадіївна, про визнання договору дарування недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Олена Геннадіївна, про визнання договору дарування недійсним.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрленд» (далі – ТОВ «Аграрленд»). Відповідно до умов договору вартість відчуженої частки складає 750 000 грн., які  ОСОБА_3 зобов`язався сплатити на користь позивача не пізніше 31 грудня 2020 року. 
Оскільки  ОСОБА_3 не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, позивач звернувся з позовом до нього про стягнення заборгованості.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року, яке залишено без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 28 березня 2023 року у справі №915/1645/21 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 750 000 грн. основного боргу, 19 417 грн. 81 коп. – 3% річних, 53 250 грн. інфляційних втрат та 12 340 грн. 03 коп. судового збору. 
Зазначеним судовим рішенням установлено, що боргове зобов`язання ОСОБА_3 перед позивачем стало простроченим з 01 січня 2021 року.
Разом з тим, 20 квітня 2023 року, тобто після настання строку виконання грошового зобов`язання перед позивачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір дарування житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г., зареєстрований за реєстровим №391.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_3 відсутнє інше нерухоме майно, яке б належало йому на праві власності.
Також. ОСОБА_3 на праві власності належить транспортний засіб – автомобіль, марки і моделі Renault Laguna, 2004 року випуску, дійсна вартість якого, як на думку позивача, вочевидь не співмірна з розміром заборгованості відповідача перед позивачем.
Позивач вважає, що вказаний договір дарування від 20 квітня 2023 року є фраундаторним правочином, та має бути визнаним недійсним, оскільки він спрямований на ухилення ОСОБА_3 від виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем за договором купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі та судового рішення.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив:
Визнати недійсним договір дарування цілого житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами та земельну ділянку (кадастровий номер 4810136600:04:003:0028, загальною площею 0.05 га) для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г., зареєстрований за реєстровим №391;
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67283098 від 20 квітня 2023 року, 16:18:05, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г.
Відповідач ОСОБА_3 , діючи через свого представника – адвоката Саплєву О.В., надав до районного суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що на момент подачі цього позову, він є власником ТОВ «Аграрленд» зі статутним капіталом 1 500 000 грн., про що відомо позивачу. Крім того, йому на праві власності належить транспортний засіб – автомобіль, марки і моделі Renault Laguna, 2004 року випуску. Вказане свідчить про те, що доводи позивача про відсутність інших джерел для виконання зобов`язань перед ним є безпідставними. Крім того, станом на дату укладення договору дарування нерухомого майна приватним нотаріусом було перевірено відсутність заборон на відчуження вказаного нерухомого майна.
Відповідач ОСОБА_4 надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позову відмовити. Зазначала, що житловий будинок разом з земельною ділянкою, що розташовані в АДРЕСА_1 , набуті нею та відповідачем ОСОБА_4 під час шлюбу та були об`єктом спільного нажитого майна подружжя. Договір дарування від 20 квітня 2023 року укладено виключно по волі сторін з метою поділу спільного майна подружжя. Також посилалась на те, що у ОСОБА_3 є інші активи, на які можливо звернути стягнення для виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г. надала до суду першої інстанції заяву, в якій проти задоволення позову заперечувала. зазначала, що спірний договір дарування від 20 квітня 2023 року нею було посвідчено з дотриманням всіх вимог діючого законодавства, а тому він не може бути визнаний недійсним.
Рішенням Корабельного районного суду від 26 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування цілого житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки (кадастровий номер: 4810136600:04:003:0028, загальною площею 0.05 га) для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20 квітня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №391.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладеного 20 квітня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г. та зареєстрованого за №391, індексний номер: 67283098 від 20 квітня 2023 року, 16:18:05, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г. 
Стягнуто пропорційно з  ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 2 684 грн.
Стягнуто пропорційно з  ОСОБА_3  і ОСОБА_4  на користь  ОСОБА_1  витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 грн. 
Судове рішення мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_3 (дарувальник), відносно зобов`язань якого ухвалено рішення Господарським судом Миколаївської області про стягнення заборгованості на користь позивача ОСОБА_1 і відкрито виконавче провадження, та його дружина - відповідач ОСОБА_4 (обдарована), які уклали договір дарування, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора (позивача), оскільки укладений договір дарування, порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на нерухоме майно боржника. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_3 яка подана його представником – адвокатом Бондаренком І.О., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги доводи відповідача про відсутність ознак фраудаторності договору дарування від 20 квітня 2023 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки вказані посилання не підтверджуються наявними у справі доказами.
Зазначено, що сукупність обов`язкових передумов, які б надавали суду можливість дійти висновку, що відчуження майна боржником відбулося саме з метою уникнення звернення стягнення на нього, та визнати недійсними оспорюваний договір дарування будинку по справі відсутня. Зокрема, у матеріалах справи немає доказів, які б об`єктивно свідчили про відсутність у ОСОБА_3 будь-якого іншого майна, за рахунок якого можливе виконання боржником свого обов`язку перед позивачем за судовим рішенням про стягнення.
При цьому, позивачу, як колишньому засновнику ТОВ «Аграрленд», відомо, що ОСОБА_3 є засновником зазначеного підприємства і фінансовий стан підприємства дійсно був задовільний та дозволяв погасити заборгованість.
Окрім того, постановою про опис і арешт майна (коштів) боржника від 01 квітня 2024 року, приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. було описане майно та накладено арешт на частку у статутному капіталі ТОВ «Аграрленд», що належить ОСОБА_3 , який є засновником та єдиним учасником товариства, а розмір статутного капіталу становить 1 500 000 грн. Наприкінці квітня та протягом травня місяця, ОСОБА_3 було сплачено добровільно всю суму боргу. 30 травня 2024 року постановами приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В., виконавчі провадження, що були відкриті на виконання наказу Господарського суду Миколаївської області від 16 червня 2023 року по справі №915/1645/21 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 750 000 грн., 3% річних, інфляційних втрат, а також судових витрат, понесених у зв`язку із апеляційним переглядом справи №915/1645/21, було закінчено в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Тобто, в даному випадку вчинення оспорюваного правочину відбулося не з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи за рахунок майна боржника. А отже, судом безпідставно було застосовано до спірних правовідносин конструкцію фраудаторності правочину.
Судове рішення в частині розподілу судових витрат сторонами не оскаржується. 
Позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Скалова С.Ю., подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення районного суду залишити без змін. Також відзив містить посилання на попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, і які очікує понести у зв`язку із переглядом справи в апеляційній інстанції, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи убачається, 23 січня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТОВ «Аграрленд» код ЄДРПОУ 38407240, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність відповідача ОСОБА_3 частку у статутному капіталі вказаного товариства, а ОСОБА_3 в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняв та оплатив придбану частку (том 1 а.с.32).
Підпунктом 1.3.2. цього договору сторони передбачили, що ОСОБА_1 відчужує частку у статутному капіталі товариства ОСОБА_3 за 750 000 грн., які будуть сплачені останнім продавцю не пізніше 31 грудня 2020 року.
У зв`язку з неналежним виконанням умов вказаного договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року (справа №915/1645/21), залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28 березня 2023 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 750 000 грн. основного боргу, 19 417 грн. 81 коп. – 3% річних, 53 250 грн. інфляційних втрат та 12 340 грн. 03 коп. судового збору (том 1 а.с.33-44,45-68).
З листа приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. від 17 листопада 2023 року вих. №434 вбачається, що 26 червня 2023 року приватним виконавцем відкрито виконавчі провадження №72121010 та №72121138 на виконання наказу Господарського суду Миколаївської області від 16 червня 2023 року по справі №915/1645/21 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 основного боргу в сумі 750 000 грн., 3% річних, інфляційних втрат, а також виконання наказу Господарського суду Миколаївської області від 16 червня 2023 року про стягнення судових витрат, понесених у зв`язку із апеляційним переглядом справи.
В той же день, 26 червня 2023 року вказані виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження №72121499.
Внаслідок проведених приватних виконавцем дій встановлено, що кошти на рахунках боржника ОСОБА_3 у банківських установах відсутні. За боржником зареєстрований транспортний засіб – автомобіль Renault Laguna, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який приватним виконавцем накладений арешт та, у зв`язку з відсутністю інформації про місцезнаходження транспортного засобу та невиконання боржником вимоги виконавця від 02 жовтня 2023 року, вказаний автомобіль оголошено у розшук з винесенням останнім відповідної постанови.
Приватним виконавцем також було встановлено, що сільськогосподарська техніка та нерухоме майно за боржником ОСОБА_3 не зареєстроване.
Крім того, приватним виконавцем 02 жовтня 2023 року на адресу ТОВ «Аграрленд» була направлена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника проте, станом на 17 листопада 2023 року інформація про прийняття до виконання ТОВ «Аграрленд» на адресу виконавця не надходила, заборгованість за виконавчим документом не погашалась, стягнення в рамках виконавчого провадження не відбувалось (том 1 а.с.176).
20 квітня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г. та зареєстрований у реєстрі за №391, згідно з яким ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_4 , а остання прийняла у дар належний дарувальнику на праві власності цілий житловий будинок з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . (том 1 а.с.13-18). 
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомою майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 від 05 травня 2023 року вбачається, що за ним з 23 листопада 2011 року було зареєстроване право приватної власності (розмір частки 1/1) на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, 2350, 28 вересня 2011 року Проте, запис про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено 20 квітня 2023 року. 16:23:36 на підставі: За рішенням №67283098 від 20 квітня 2023 року Інші відомості про реєстрацію прав власності за відповідачем ОСОБА_3 – відсутні.(том 1 а.с.19-20). 
Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). 
За ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).
Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення. 
Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з ч.ч.2,3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).
Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України) є недійсними.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) також зазначено про те, що: позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі №693/624/19 (провадження №61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч.2,3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника». 
Договір, як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».
У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження №61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому, та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). 
Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі №922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснувано, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
До того ж слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (ст.234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживання правом (ст.ст.3,13 ЦК України).
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст.234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст.3,13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оскарження правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст.3,13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 20 квітня 2023 року відчужив належний йому на праві власності будинок та земельну ділянку за безоплатним договором (нотаріально посвідченим договором дарування) своїй дружині ОСОБА_4 , будучи при цьому обізнаним про наявність невиконаного ним грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТОВ «Аграрленд» код ЄДРПОУ 38407240 від 23 січня 2020 року, та рішення суду Господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року, яким з нього стягнуто заборгованість на користь ОСОБА_1 , та яке не було ним виконане, та така поведінка ОСОБА_3 є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, та виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі, що в свою чергу шкодить інтересам кредитора ОСОБА_1 , та на підставі чого виснував про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. 
При цьому, боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.
В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує, що оспорюваний договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є безоплатним та відповідно приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а тому дарувальник ОСОБА_3 , який відчужив майно на підставі безоплатного договору на користь ОСОБА_4 маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діяв вочевидь недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки відчуження ОСОБА_3 належного йому нерухомого майна за спірним договором дарування зменшує платоспроможність останнього та свідчить про недопущення у майбутньому звернення стягнення на його майно, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору. Слід також вказати, що на підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочину (20 квітня 2023 року), тобто після ухвалення рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2022 року, яке залишено без змін постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 28 березня 2023 року; контрагент з яким боржник уклав оспорюваний договір дарування (дружина боржника); безоплатність оспорюваного договору дарування.
Більше того, Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі №904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: «…договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».
До подібних висновків (визнання недійсним фраударного договору до ухвалення рішення про борг) дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09 лютого 2023 року у справі №910/12093/20.
За такого, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12,13,81,89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.263,264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на наявність у  ОСОБА_3  іншого нерухомого майна, є безпідставними, оскільки не спростовують факт укладення ОСОБА_3  та ОСОБА_4  оспорюваного договору дарування з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання перед позивачем, тобто укладення фраудаторного правочину. 
Щодо посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на те, що натепер судове рішення господарського суду виконано, то вказане не має правого значення оскільки апеляційна інстанція переглядає судове рішення станом на дату його ухвалення, та на той час боргові зобов`язанні ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 були не виконанні. 
Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 , яка подана його представником ОСОБА_5 , залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана його представником – адвокатом Бондаренком Ігорем Олександровичем, – залишити без задоволення.
Рішення Корабельного районного суду від 26 квітня 2024 року –– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 18 липня 2024 року