ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 червня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/29371/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 року (головуючий суддя Царфкова О.В.)
          в адміністративній справі №160/29371/23 за позовом   ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

          Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому, з урахуванням уточнень, просила (а.с. 1-6, 27-32): 
          - визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №223/03-16 від 21.09.2023 №045750000533 у частині відмови у перерахунку «Перехід на інший вид пенсії» ОСОБА_1 через відсутність правових підстав відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
          - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
          В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника – загиблого учасника бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції ОСОБА_2 , однак, за результатом розгляду заяви відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю правових підстав, зокрема, недосягнення пенсійного віку. 
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 року у задоволенні позову відмовлено.
          Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що позивачкою не доведено наявність всіх передбачених законодавством умов для призначення пенсії по втраті годувальника. Так для призначення відповідної пенсії необхідно довести наявність установлених нормами ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» N 2262-XII обставин непрацездатності члена сім`ї. 
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
          Вказує,  що наявні умови для призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
          Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 22.12.1989.
Згідно свідоцтва про смерть від 26.08.2014 серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1 визнано членом сім`ї загиблого в зоні проведення АТО учасника бойових дій – ОСОБА_2 , 1967 року народження, відповідно до закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (згідно витягу з протоколу від 16.03.2016 №15 Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради на виконання постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська)
На   ОСОБА_1 поширюється дія ст. 10 п. 1 абз. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як на члена сім`ї загиблого військовослужбовця (згідно витягу з протоколу від 04.04.2018 №16 Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради)
13.09.2023 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перехід на пенсію у разі втрати годувальника.
За принципом екстериторіальності заяву та документи позивачки розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та прийнято часткову відмову №223/03-16 від 21.09.2023 №045750000533 з причин недосягнення пенсійного віку.
Позивачка вважає протиправною відмову відповідача у призначенні їй пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону N 2262-XII.           Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.92 №2262-XII, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.92 №2262-XII (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), статтями 1-2 та 3 якого визначено коло осіб, які мають право на призначення пенсії за цим Законом.
Статтею 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII визначено, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. 
При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.
Згідно з частинами 1-2 статті 30 цього ж Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). 
Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: 
непрацездатним дітям; 
непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Водночас, частиною 4 статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема: 
б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю;
в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", або якщо вони є особами з інвалідністю.
Таким чином обов`язковими умовами для визнання за членами сім`ї померлого права на пенсію в разі втрати годувальника є не тільки наявність права померлого на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а й те, що ці члени сім`ї мають бути непрацездатними та мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідач, приймаючи рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії посилався на те, що позивачка не досягла пенсійного віку.
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачка на момент звернення до органів пенсійного фонду (13.09.2023) мала вік повних 55 років 9 місяців 14 днів (30.11.1967 р/н).
Статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058 передбачено, що право на призначення пенсії за віком мають чоловіки та жінки після досягнення 60, 63 або 65 років. Вік виходу на пенсію визначає набутий особою страховий стаж.
Так, для отримання пенсії після досягнення у 2023 році 60 років необхідно мати не менше 30 років страхового стажу, після досягнення 63 років –  не менше 20 років, 65 – не менше 15.
Однак, щодо позивачки, то пунктом «б» частини 4 статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII передбачено: незалежно від тривалості страхового стажу, що дає підстави для задоволення позову.
Згідно рішення відповідача №223/03-16 від 21.09.2023 №045750000533 позивачка має стаж 20 років 8 місяців 20 днів, однак не досягла пенсійного віку на час звернення до пенсійного органу (13.09.2023).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що у вказаному рішенні відповідача №223/03-16 від 21.09.2023 №045750000533 не зазначено який саме вік має досягти позивачка для визначення пенсійним.  
При цьому, позивачка з 2018 року вже має пенсійне посвідчення, що підтверджує її статус непрацездатної особи.
Позивачка перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 1989 року по день його смерті, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.
При цьому, після смерті чоловіка повторний шлюб позивачка не укладала.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою в порядку ст. ст. 73-76 КАС України не доведено наявність всіх передбачених законодавством умов для призначення пенсії по втраті годувальника. 
Натомість, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися, оскільки всі вимоги, що передбачені у статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII позивачкою дотримані.
Так, для призначення пенсії по втраті годувальника необхідно довести наявність установлених нормами частини 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII обставин непрацездатності члена сім`ї. 
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи містять пенсійне посвідчення серії НОМЕР_4 видане 22.06.2018 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.10).
Отже, вказаним пенсійним посвідченням підтверджується, що позивачка є непрацездатною особою.
Відповідач, у своїй відмові №223/03-16 від 21.09.2023 №045750000533 послався на те, що позивачка не досягла пенсійного віку (а.с. 17).
Однак зазначене відповідачем спростовується нормами частини 4 ст. 30 Закону №2262-XII та матеріалами справи.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачкою доведені обставини, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.
При цьому, відповідачем не доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, не доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивачки та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи відповідача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
          
 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 року – скасувати.
 Прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.
Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №223/03-16 від 21.09.2023 №045750000533 щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні на інший вид пенсії (по втраті годувальника) згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 19.06.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова