ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2372/24 Справа № 177/1624/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коваль Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста  О. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді                    Корчистої О.І.
суддів                            Агєєва О.В., Бондар Я.М.
за участю секретаря           Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №177/1624/22 за позовом Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області, яка діє в інтересах Лозуватської сільської ради, до Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області, ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року,

встановив:

У грудні 2022 року Криворізька центральна окружна прокуратура Дніпропетровської області, яка діє в інтересах Лозуватської сільської ради, звернулась до суду з позовом до Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області, ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки.
Позов обґрунтований тим, що на підставі розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації від 13 лютого 2007 року № 147-р між Криворізькою районною державною адміністрацією (Орендодавець) та громадянином ОСОБА_1 (Орендар) 13 лютого 2007 року укладено договір оренди земельної ділянки (державна реєстрація від 23 травня 2008 року № 040812100148).
Відповідно п. 1.1 вказаного Договору, Орендодавець надає, а Орендар приймає в оренду, тобто строкове, платне володіння і користування земельну ділянку водного фонду, загальною площею - 5,4560 гектарів, в т.ч. 3,8326 га із земель загального користування, з них гідротехнічних споруд - 0,3441 га, ставків - 3,4885 га та 1,6234 га із земель запасу, з них пасовищ чистих - 0,8044 га, боліт - 0,8190 га, місцезнаходження якої: Криворізький район, територія Лозуватської сільської ради.
Згідно п. 2.1 даного Договору земельна ділянка надається в оренду Орендареві для рибогосподарських потреб.
Вказана земельна ділянка надається в оренду строком на 49 (сорок дев`ять) років починаючи з моменту підписання сторонами цього договору та відповідної реєстрації (п. 3.1).
Факт державної реєстрації посвідчено в Лозуватській сільській раді, про що у книзі вчинено запис від 15 березня 2007 року за № 580, а також вказаний договір зареєстрований 23 травня 2008 року в Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 040812100148.
В подальшому, 04 вересня 2013 року між Криворізькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 13 лютого 2007 року (державна реєстрація від 23 травня 2008 року №040812100148), якою внесено зміни, в т.ч. до пункту 4.2. Договору оренди від 13 лютого 2007 року щодо розміру орендної плати, яку збільшену до 200 грн за 1 га в рік.
Відповідно до умов Договору та додаткової угоди до нього, грошова оцінка наданої в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 5,4560 га не проводилась, в той час як нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а спірний договір оренди земельної ділянки в цій частині суперечить приписам чинного законодавства.
Криворізька районна державна адміністрація не мала повноважень щодо передачі земельної ділянки площею 5,4560 га для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів в оренду ОСОБА_1 , оскільки обсяг необхідної цивільної дієздатності для вчинення даного правочину у неї був відсутній.
Крім того, голова Криворізької районної державної адміністрації передав землі водного фонду для їх використання не за цільовим призначенням відповідачу ОСОБА_1 , який не має права на зайняття рибогосподарською діяльністю.
ОСОБА_1 , ні на момент укладення спірного договору оренди землі від 13 лютого 2007 року, ні на теперішній час, не є суб`єктом підприємницької діяльності та не здійснює рибогосподарську діяльність, що слідує з листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 30 листопада 2022 року за вих. № 30415/5/04-36-24-07-07, листа Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Дніпропетровській області за вих. № 1-3-9/1281-22 від 31 серпня 2022 року, акту обстеження земельної ділянки водного фонду від 18 серпня 2022 року, проведеного членами комісії Лозуватської сільської ради та листа Лозуватської сільської ради за вих. № 2399/0/2-22 від 09 грудня 2022 року, а також листа Держводагентства від 09 грудня 2022 року за вих. № 5023/ДП-30/11-22.
Отже, оскільки спірна земельна ділянка, яка належить до земель водного фонду, використовується ОСОБА_1 без належного визначення розміру орендної плати, без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, без оплати за використання водного об`єкту, без здійснення рибогосподарської діяльності, та, як наслідок без виконання мети такої оренди у задоволенні певного суспільного інтересу у здійсненні рибогосподарських потреб позивач просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки укладений 13 лютого 2007 року між Криворізькою РДА та ОСОБА_1 , та зобов`язати ОСОБА_1 , повернути Лозуватській сільській раді земельну ділянку, площею 5,4560 га, кадастровий номер 1221884000:02:001:0881.
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року позов задоволено.
Розірвано договір оренди земельної ділянки водного фонду, укладений 13 лютого 2007 року між Криворізькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 , зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 23 травня 2008 року за № 040812100148.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Лозуватській сільській раді земельну ділянку водного фонду, площею 5,4560 га, кадастровий номер 1221884000:02:001:0881, місце розташування: Криворізький район, територія Лозуватської сільської ради.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури, судовий збір в розмірі 4 962 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в обов`язки ОСОБА_1 не входить визначення розміру орендної плати та проведення грошової оцінки земельної ділянки водного фонду, а законом передбачені розміри орендної плати як за наявності нормативної грошової оцінки земельної ділянки, так і без неї. 
Посилається на те, що позивачем не надано доказів наявності заборгованості за договором оренди та використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.
У відзиві на апеляційну скаргу Криворізька центральна окружна прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 3 статті  3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Криворізької районної державної адміністрації від 13 лютого 2007 року за № 147-р, між Криворізькою районною державною адміністрацією (Орендодавець) та громадянином ОСОБА_1 (Орендар) 13 лютого 2007 року укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду за кадастровим номером 1221884000:02:001:0881 зі ставком для рибогосподарських потреб (державна реєстрація від 23 травня 2008 року № 040812100148) (том 1 а.с.50-51, 52,78).
Відповідно п. 1.1 вказаного Договору, Орендодавець надає, а Орендар приймає в оренду, тобто строкове, платне володіння і користування земельну ділянку водного фонду, загальною площею - 5,4560 гектарів, в т.ч. 3,8326 га із земель загального користування, з них гідротехнічних споруд - 0,3441 га, ставків - 3,4885 га та 1,6234 га із земель запасу, з них пасовищ чистих - 0,8044 га, боліт - 0,8190 га, місцезнаходження якої: Криворізький район, територія Лозуватської сільської ради.
Згідно п. 2.1 даного Договору земельна ділянка надається в оренду Орендареві для рибогосподарських потреб.
Вказана земельна ділянка надається в оренду строком на 49 (сорок дев`ять) років починаючи з моменту підписання сторонами цього договору та відповідної реєстрації (п. 3.1).
Факт державної реєстрації посвідчено в Лозуватській сільській раді, про що у книзі вчинено запис від 15 березня 2007 року за № 580, а також вказаний договір зареєстрований 23 травня 2008 року в Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за № 040812100148.
В подальшому, 04 вересня 2013 року між Криворізькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 13 лютого 2007 року (державна реєстрація від 23 травня 2008 року №040812100148), якою внесено зміни, в т.ч. до пункту 4.2. Договору оренди від 13 лютого 2007 року щодо розміру орендної плати, яку збільшену до 200 грн за 1 га в рік том 1 (а.с.123-124).
Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач, як на підстави для задоволення позову послався на те, що спірна земельна ділянка, яка належить до земель водного фонду, використовується ОСОБА_1 без належного визначення розміру орендної плати, без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, без оплати за використання водного об`єкту, без здійснення рибогосподарської діяльності, та, як наслідок без виконання мети такої оренди у задоволенні певного суспільного інтересу у здійсненні рибогосподарських потреб. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того що позовні вимоги позивача обґрунтовані, підтвердженні наявними в матеріалах справи доказами.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про розірвання договору оренди землі не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (статті 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (стаття 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 ЦК України).
Згідно з частиною 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 652 ЦК України зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Відповідно ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
У п. 64 постанови від 21.07.2021 по справі № 912/3323/20 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вказав, що істотна зміна обставин є оціночною категорією, яка полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання такого зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, наприклад у силу збільшення для сторони вартості виконуваного або зменшення цінності отримуваного стороною виконання, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання.
Застосування статті 652 ЦК України є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.
Істотна зміна обставин є оціночною категорією, водночас вона полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, наприклад у силу збільшення для сторони вартості виконуваного або зменшення цінності отримуваного стороною виконання, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання.
Таким чином, передбачене вказаними статтями право, зокрема, на розірвання договору у разі істотної зміни обставин, направлене на захист сторін такого договору від настання ще більш несприятливих наслідків, пов`язаних з подальшим виконанням договору в умовах виникнення обставин, що відповідають характеристикам, зазначеним в статті 652 ЦК України.
Таке право сторони можуть реалізувати у разі, коли вони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 910/9961/16.
Водночас, договір у разі істотної зміни обставин може бути розірваним не лише за згодою сторін, а і на підставі рішення суду, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились. У такому разі суд при вирішенні питання на предмет можливості задоволення вимоги заінтересованої сторони, має встановити факт зміни істотної обставини, за наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №911/537/19.
Наведені правові висновки узгоджуються з принципом «найменших негативних наслідків» для сторін договору та висновками Верховного Суду, викладеними у підпунктам 8.24, 8.25 постанови від 10 грудня 2019 року у справі № 926/1557/18, що за змістом наведених законодавчих положень зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин в судовому порядку, як і розірвання договору з цих підстав, виходячи з принципу свободи договору, є винятковими заходами, що застосовуються за наявності підтвердження дійсної істотної зміни обставин, з яких виходили сторони, укладаючи цей правочин.
При цьому, можливість внесення змін у договір як більш гнучкий засіб урегулювання правовідносин сторін може бути застосований у разі, якщо, з огляду на конкретні обставини, розірвання договору суперечитиме суспільним інтересам та матиме наслідком завдання шкоди, що значно перевищуватиме необхідні для виконання договору затрати, отже є необґрунтованим з точки зору необхідності вчинення сторонами ряду заходів щодо забезпечення відновлення становища залежно від ступеню виконання зобов`язань за цим договором, та понесення у зв`язку з цим фінансових та інших витрат, тобто за принципом «найменших негативних наслідків» для сторін договору.
Таким чином, виходячи зі змісту статей 651, 652 ЦК України та принципу «найменших негативних наслідків» для сторін договору, можна дійти висновку, що розірвання договору, у разі істотної зміни обставин, як спосіб урегулювання спірних правовідносин сторін, може бути реалізований лише після того, як сторони (одна зі сторін) вчинили дії, спрямовані на приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, шляхом внесення у нього змін і не досягли відповідної згоди, тобто після застосування більш гнучкого та менш обтяжливого засобу врегулювання суперечності.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові від 25.02.2020 року по справі №922/2279/19.
Задовольняючи позовні вимоги про розірвання оспорюваного договору оренди землі суд першої інстанції, вірно зазначаючи про те, що Криворізька районна державна адміністрація не мала обсягу необхідної цивільної дієздатності для вчинення даного правочину та не мала повноважень щодо передачі спірної земельної ділянки площею 5,4560 га для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів в оренду ОСОБА_1 , дійшов помилкового висновку про наявність підстав для його розірвання з огляду на наступне.
Статтею 17 Земельного кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:  а) сільськогосподарського використання;  б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;  в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).
Згідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.
З аналізу вищевказаних норм видно, що розпорядником спірної земельної ділянки, на момент вчинення правочину, була Дніпропетровська обласна державна адміністрація, а не Криворізька РДА, з якою ОСОБА_1 уклав договір оренди.
Відповідно ст. 25 Закону України «Про тваринний світ», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, закріплено, що добування риби та водних безхребетних вважається рибальством, а не водним господарством.
Згідно Концепції розвитку водного господарства України, затвердженої Постановою Верховної Ради України від 14 січня 2000 року водне господарство це галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.
На час виникнення спірних правовідносин діяли положення Закону України «Про загальнодержавну програму розвитку водного господарства», за змістом якого діяльність з ведення водного господарства здійснюється Держводагентсвом України і підприємствами, установами та організаціями, що належать до сфери його управління, відповідно до затверджених положень.
Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Держкомзему України від 23 липня 2010 року № 548 (чинної на момент укладення спірного Договору оренди), яка припинила свою дію з 11 серпня 2021 року, рибогосподарські потреби відповідають цільовому призначенню 10.07 та не є веденням водного господарства згідно призначень 10.01-10.05 Класифікації.
Крім того, відповідно додатку 59 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, якими на теперішній час визначається цільове призначення земельних ділянок, аналогічно попередньому Класифікатору рибогосподарські потреби відповідають цільовому призначенню 10.07., водночас веденню водного господарства - 10.01-10.05 Класифікації.
З огляду на викладене, діяльність, пов`язана з наданням водних об`єктів для рибогосподарських потреб, не є веденням водного господарства.
Отже, Криворізька районна державна адміністрація, на момент укладання договору оренди та додаткової угоди до нього, перебрала на себе повноваження обласної державної адміністрації, тим самим ототожнивши два різних поняття «водне господарство» та «рибне господарство».
На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Криворізька районна державна адміністрація не мала повноважень щодо передачі земельної ділянки площею 5,4560 га для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів в оренду ОСОБА_1 , оскільки обсяг необхідної цивільної дієздатності для вчинення даного правочину у неї був відсутній.
Аналізуючи вищенаведене колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди землі, оскільки фактично між сторонами відсутні договірні відносини, оскільки сторона не мала повноважень на його укладення.
У зв`язку з чим такий договір не потребує додаткового вирішення питання про його розірвання, як неукладений. 
При цьому, колегія суддів апеляційного суду також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Криворізькою районною державною адміністрацією передано землі водного фонду для їх використання не за цільовим призначенням, оскільки відповідач ОСОБА_1 не має права на зайняття рибогосподарською діяльністю.
Так, статтею 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», який набув чинності 04.08.2011 року надано визначення поняттю рибогосподарська діяльність, зокрема це - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, пов`язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо.
Також у статті 1 Закону України «Про аквакультуру», який набрав чинності 01 липня 2013 року, надано визначення поняттю аквакультура (рибництво) - сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг.
Крім того, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 141 від 21 березня 2012 року затверджено форму звітності № 1А-риба (річна) «Виробництво продукції аквакультури за 20__ р.» та інструкції щодо її заповнення.
Відповідно до ч. 2 даного Наказу вказану форму звітності поширити на юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які здійснюють виробництво посадкового матеріалу та товарної риби в умовах аквакультури.
Так, відповідно до вимог чинного законодавства, Договір оренди земель водного фонду від 13 лютого 2007 року мав бути укладений лише з особою, яка має право на зайняття рибогосподарською діяльністю, а саме з фізичною особою-підприємцем.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові від 15 жовтня 2019 року, справа № 903/129/18, Велика Палата Верховного Суду врахувала, що Закон України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» не діяв на момент укладення договору оренди, але, відсутність визначення поняття рибогосподарської діяльності у тексті нормативного акта на вказаний момент не змінює суті такої діяльності, яка має господарський характер, а отже, може здійснюватися саме відповідними суб`єктами.
Проте, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 ні на момент укладення спірного договору оренди землі від 13 лютого 2007 року ні на теперішній час не є суб`єктом підприємницької діяльності та не здійснює рибогосподарську діяльність, про що свідчать копія листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 30 листопада 2022 року за вих. № 30415/5/04-36-24-07-07 (том 1 а.с.150), копія листа Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Дніпропетровській області за вих. № 1-3-9/1281-22 від 31 серпня 2022 року (том 1 а.с.65), копія акта обстеження земельної ділянки водного фонду від 18 серпня 2022 року, проведеного членами комісії Лозуватської сільської ради (том 1 а.с.49,47-48), копія листа Лозуватської сільської ради за вих. № 2399/0/2-22 від 09 грудня 2022 року (а.с.46) та копія листа Держводагентства від 09 грудня 2022 року за вих. № 5023/ДП-30/11-22 (том 1 а.с.154).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що Криворізькою районною державною адміністрацією передані землі водного фонду для їх використання не за цільовим призначенням відповідачу ОСОБА_1 , який не має права на зайняття рибогосподарською діяльністю.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, проте дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди землі за вищенаведених підстав.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про розірвання договору оренди землі підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року в частині позовних вимог про розірвання договору оренди землі скасувати.
У задоволенні позовних вимог Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області, яка діє в інтересах Лозуватської сільської ради, до Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області, ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 28 червня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста