УХВАЛА                                                    
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
24 вересня 2024 року
м. Київ
Справа № 949/1855/23
Провадження № 51-3670ск24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого судді           ОСОБА_1 , 
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 01 березня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2024 року,
встановив:
За вироком Дубровицького районного суду Рівненської області 01 березня 2024 року  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Ємільчинського району Житомирської області, фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , визнано винуватим за ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5  років. 
У вироку також вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2024 року вирок залишено без змін.
Місцевий суд визнав доведеним, що під час проходження військової служби старший солдат  ОСОБА_4 02 січня 2023 року близько 17:00 на порушення вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей  3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які регламентують порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, діючи умисно, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , що знаходилася на АДРЕСА_2 , та, перебуваючи на території Львівської області, займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби, до 14:00 11 вересня 2023 року.
Після цього самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де заявив про себе та висловив намір в подальшому проходити військову службу у Збройних Силах України.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить пом`якшити йому покарання шляхом   застосування інституту звільнення від призначеного покарання. 
Свої вимоги щодо необхідності застосування щодо нього статей  69, 75  КК засуджений обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення: самовільне залишення ним військової частини через конфлікт з офіцером, який тривалий час не вносив виправлення в особисті дані у його військовому квитку  та не повертав цей квиток і паспорт.
Указує також на невинуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та формальне визнання вини, а також на неправомірну відмову судів застосувати інститут звільнення від покарання, оскільки на момент вчинення кримінального правопорушення діяв закон, який не передбачав заборони звільнення від відбування покарання. 
Вважає, що оскільки злочин вчинено 02 січня 2023 року, а Закон України № 2839-ІХ від 13 грудня 2022 року (далі - Закон № 2839-ІХ), набрав чинності 27 січня 2023 року та діяв не на час вчинення кримінального правопорушення, а на час постановлення вироку, то суд мав можливість призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, і правильність кваліфікації його дій не можуть бути оскаржені та доводи в цій частині  Судом не розглядаються, оскільки, як слідує з судових рішень, обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винним, тому за згодою сторін  відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК суд визнав недоцільним дослідження доказів, зібраних під час досудового розслідування. 
Оскільки обвинувачений правильно розумів зміст цих обставин, то в суду не було сумнівів у добровільності та істинності позиції. Фактичні обставини справи ніхто не оспорював. Учасникам судового провадження було роз`яснено, що у  такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку. Як убачається з ухвали апеляційного суду, засуджений не оспорював фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та просив пом`якшити йому покарання.
Отже доводи касаційної скарги в цій частині Суд не розглядає.
Твердження засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (статей 69, 75 КК), невідповідності покарання, призначеного засудженому, ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.
Вирішуючи питання щодо покарання, місцевий суд керувався редакціями статей  69, 75 КК, що діяли на час вчинення інкримінованого діяння з урахуванням того, що злочин розпочався 02 січня 2023 року, тобто до набрання чинності 27 січня 2023 року Законом № 2839-ІХ і продовжився після цього. Місцевий суд дійшов висновку, що кримінальне правопорушення, яке вчинив ОСОБА_4 , закінчилось (було припинене) 11 вересня 2023 рокута було триваючим, звільнення його від відбування покарання з випробуванням є  неможливим, оскільки за таких обставин застосовується закон про кримінальну відповідальність, який був чинним на момент завершення злочину.
Враховуючи момент закінчення злочину та керуючись правилами дії в часі закону про кримінальну відповідальність, суд першої інстанції вважав себе не уповноваженим застосувати ст. 75 КК за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК, і призначив покарання у мінімальних межах санкції цієї норми.
Апеляційний суд також не знайшов правових підстав для застосування статей 69 75  КК, на чому наполягав засуджений в апеляційній скарзі. 
Отже покарання засудженому обґрунтовано призначено з урахуванням внесених Законом № 2839-ІХ змін до ст. 75 КК, згідно з якими з 27 січня 2023 року виключається можливість застосування цієї статті до осіб, які в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці вчинили злочин, передбачений ст. 407 КК.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з  указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і  не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, при призначенні ОСОБА_4 покарання, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував: ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК відноситься до категорії тяжкого злочину; особу винного: він не судимий в силу ст. 89 КК; його вік, соціальне положення, характер, мотиви та обставини вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують його покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання, визнано щире каяття.
Із урахуванням вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 для його виправлення та перевиховання необхідно призначити покарання у виді реального позбавлення волі.
Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги засудженого, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу залишив без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є законними вмотивованими та обґрунтованими. Їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
Касаційна скарга не містить доводів, які обумовлюють необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а зі скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.
Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 01 березня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                 ОСОБА_3