П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/30952/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Черняхович Ірина Едуардівна 
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
17 липня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Граб Л.С.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в період з 11.11.1974 по 15.11.1976 ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Збройних Силах СРСР, на яку він був призваний ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в період з 13.08.1977 по 23.03.1992 він проходив надстрокову військову службу, в тому числі в період з 21.08.1981 по 11.09.1982 та з 31.08.1986 по 17.11.1987 походив таку службу в Республіці Афганістан.
В подальшому, ОСОБА_1 проходив військову службу у внутрішніх військах МВС російської федерації. На підставі наказу НПУ ВВ МВД РФ від 03.03.1992 №012л/с старший бортмеханік літака старший прапорщик ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас, а на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.03.1992 №52 с/ч (по стройовій частині) виключений з 12.03.1992 із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, а також направлений на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Із наявного у справі витягу з протоколу засідання від 05.05.2021 №366 вбачається, що 11 регіональною військово-лікарською комісією по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України був проведений огляд позивача за наслідками якого встановлено, що наявні у ОСОБА_1 захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
У зв`язку з цим, Житомирською обласною МСЕК № 2 встановлено ОСОБА_1 з 19.05.2021 ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ №588123.
Позивач вважає, що внаслідок встановлення йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, він має право на отримання одноразової грошової допомоги.
З метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 звернувся до Міністерства внутрішніх справ України із заявою, в якій, керуючись статтею 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та нормами Порядку і умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850, просив прийняти рішення щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Вищезазначену заяву розглянув Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України та за наслідками цього розгляду надіслав ОСОБА_1 листа від 19.08.2021 №К-21686/15, в якому повідомив, що Міністерство внутрішніх справ України не є органом державної влади, який здійснював розрахунок під час його звільнення з військової служби, а тому не має повноважень із розгляду його документів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності. На обґрунтування вказаної позиції в листі від 19.08.2021 №К-21686/15 вказано наступне:
"Зазначена Вами, як підстава для призначення одноразової грошової допомоги, постанова Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 "Про затвердження Порядку і умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції" поширюється виключно на працівників міліції, які мають відповідне спеціальне звання міліції. Із доданих до Вашої заяви копій документів з`ясовано, що Ви проходили службу у військовій частині НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС рф та звільнені з військової служби 09.03.1992 у званні старшого прапорщика. За архівними обліковими даними МВС інформація стосовно проходження Вами служби в органах внутрішніх справ України відсутня. Таким чином, підстави для призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850 Вам, як особі, яка не мала на день звільнення зі служби спеціального звання міліції та не була працівником міліції України, відсутні".
Крім того, у вказаному листі від 19.08.2021 №К-21686/15 ОСОБА_1 було проінформовано, що з огляду на положення ст. 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п. 17 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.
ОСОБА_1 вважає, що Міністерство внутрішніх справ України протиправно відмовило йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, а тому він звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що з заявою по призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 звертався не до Міністерства оборони України, а до Міністерства внутрішніх справ України, тобто до органу, не уповноваженого на розгляд питання щодо наявності підстав для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
З огляду на зазначене суд вважає, що відповідач, надіславши у відповідь на заяву ОСОБА_1 листа від 19.08.2021 №К-21686/15 з повідомленням про те, що Міністерство внутрішніх справ України не має повноважень із розгляду його документів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється Законом України від 25 березня 1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".
Згідно з частиною 2 статті 4 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до змісту вимог абзацу 5 частини 9 статті 1, частини 8 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба включає серед іншого виконання військового обов`язку в запасі Збройних Сил України.
Судом встановлено, що після повернення на територію України, ОСОБА_1 був направлений на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідно перебував у запасі Збройних Сил України. Крім того, позивач є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією його паспорта.
Частиною першою статті 40 Закону №2232-XII визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спірних правовідносин у даному випадку є відмова Міністерства внутрішніх справ України розглянути документи позивача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності.
Надаючи оцінку доводам Міністерства внутрішніх справ України про те, що ОСОБА_1 не проходив служби в органах внутрішніх справ України, а був звільнений з внутрішніх військ МВС російської федерації, а тому Міністерство внутрішніх справ України не є органом, який наділений повноваженнями на розгляд питання про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 6 статті 16-3 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Зміст частини 6 статті 16-3 Закону України №2011-XII свідчить органом, який наділений повноваженнями на призначення та виплату одноразової грошової допомоги є не тільки Міністерство оборони України. Такими повноваженнями наділені також центральні органи виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами.
Частиною 9 статті 16-3 Закону України №2011-XII передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог частини 9 статті 16-3 Закону України №2011-XII Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 25 грудня 2013 року № 975, якою затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.
Таким чином, законодавчим актом, якими врегульовано порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги прив`язується не до факту звільнення особи з військової служби, а до встановлення їй інвалідності за умови, що інвалідність є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.
Згідно з правовими нормами пункту 12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Водночас, пункт 17 Порядку №975 визначає, що особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.
Враховуючи, що позивач був звільнений зі служби у внутрішніх військах МВС російської федерації, відтак ані Міністерство оборони України, ані Міністерство внутрішніх справ України не здійснювали з ним розрахунок під час звільнення з військової служби.
Водночас, Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.
Таким чином, саме Міністерство оборони України є правонаступником Міністерства оборони СРСР, у підпорядкуванні якого перебували всі збройні формування СРСР.
Разом з тим, оскільки позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, а не із проходженням служби в органах внутрішніх справ, і при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, він проходив надстрокову службу в Збройних Силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого, в подальшому, стало Міністерство оборони України, то в силу статті 16-3 Закону України №2011-XII та пункт 17 Порядку №975 саме Міністерство оборони України, у даному випадку, є органом, який уповноважений вирішувати питання щодо наявності підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що із заявою по призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 звертався не до Міністерства оборони України, а до Міністерства внутрішніх справ України, тобто до органу, не уповноваженого на розгляд питання щодо наявності підстав для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідач, надіславши у відповідь на заяву ОСОБА_1 листа від 19.08.2021 №К-21686/15 з повідомленням про те, що Міністерство внутрішніх справ України не має повноважень із розгляду його документів щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що Міністерство внутрішніх справ України не є тим органом, що у повноважений  розглядати документи позивача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги. З цих підстав, суд апеляційної інстанції не надає оцінку доводам апелянта відносно наявності чи відсутності у нього права на отримання одноразової грошової допомоги згідно Закону №2011-ХІІ, оскільки спір між сторонами виник виключно щодо питання, до повноважень якого органу віднесено розгляд заяви про призначення та виплату згаданої грошової допомоги позивачу.
Таким чином, беручи до уваги встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з заявою по призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 звертався не до Міністерства оборони України, а до Міністерства внутрішніх справ України, тобто до органу, не уповноваженого на розгляд питання щодо наявності підстав для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року відповідає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п. 2 ч.5 ст. 328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.  

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Граб Л.С.    Полотнянко Ю.П.