Справа № 130/2231/24
Провадження № 22-ц/801/1912/2024
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року	Справа № 130/2231/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Борусевича С. Й. на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Шепеля К. А. від 30 липня 2024 року про відмову в забезпеченні позову у справі за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви про поділ майна подружжя,

встановив:

       У липні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про поділ майна подружжя, за якою просила:
-накласти арешт на 38 об`єктів нерухомого майна, зареєстрованих за ОСОБА_2 ;
-накласти арешт на 29 об`єктів нерухомого майна, зареєстрованих за нею.
       На обґрунтування вимог заяви покликалася на те, що з 24 травня 1992 року по 4 серпня 2021 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 і за цей час вони набули у власність майно. Зазначала, що вона має намір звернутись до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а ОСОБА_2 має реальну можливість до відкриття провадження у справі чи під час розгляду справи в суді відчужити спільне майно, що істотно ускладнить або унеможливить виконання рішення у разі задоволення позову.
       Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 липня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.
       Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у заяві про забезпечення позову  ОСОБА_1 не наведено вмотивованого обґрунтування, що незабезпечення позову  ускладнить або унеможливить виконання рішення суду; не зазначено обставини та не надано докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Борусевич С. Й., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, просив ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на майно, зареєстроване за  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек перелічені в апеляційній скарзі об`єкти нерухомого майна, зареєстровані за  ОСОБА_2 , не перебувають під будь-яким обтяженням, а тому у нього існує реальна можливість до відкриття провадження у справі чи під час розгляду справи в суді і до набрання рішенням законної сили будь-яким чином відчужити спільне майно, що призведе до неможливості виконання рішення суду в майбутньому та / або ускладнить його виконання. Крім того вважав, що якщо не забезпечити позов до його подання, а титулований власник реалізує спільне майно, то позивачці доведеться звертатися до суду з новими позовними заявами спрямованими на поновлення її порушених прав у зв`язку з неправомірними діями ОСОБА_2 щодо предмета спору. 
Представниця ОСОБА_2  – адвокатка Чернілевська Р. В. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи.
       Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Згідно з частинами першою – другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
       У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом (частина четверта статті 152 ЦПК України).
Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом визначені частиною першою статті 150 ЦПК України.
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
       Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
       У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
       За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема обґрунтування необхідності забезпечення позову. 
       Отже при поданні заяви про забезпечення позову недостатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи – підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.
       Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
       Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).
       Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи дійшов правильного висновку про те, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. 
       Жодних доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно  ОСОБА_2 , у поданій до суду заяві  ОСОБА_1 зазначено не було.
       Щодо доводів апеляційної скарги заявниці про те, що ОСОБА_2 має реальну можливість до відкриття провадження у справі чи під час розгляду справи в суді і до набрання рішенням законної сили будь-яким чином відчужити спільне майно, що призведе до неможливості виконання рішення суду в майбутньому та / або ускладнить його виконання, то вони є безпідставними, тому що об`єкти нерухомості, зокрема житлові та нежитлові приміщення, земельні ділянки, які є спільною сумісною власністю подружжя, можуть бути відчужені лише на підставі нотаріально-посвідченого договору.
       Пунктом 4 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року (далі Порядок) встановлено правила посвідчення правочинів, розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, зокрема подружжя.
       Відповідно до пункту 4.3 Порядку розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
       Згідно з пунктом 4.4 Порядку правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акту цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.
       Тобто у  ОСОБА_2  фактично відсутня об`єктивна можливість відчужити зареєстроване за ним нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, без відома та згоди ОСОБА_1 .
       Крім того, як встановлено з матеріалів справи, більша частина нерухомого майна, зареєстрованого за ОСОБА_2 , зокрема земельні ділянки, використовуються не безпосередньо ним, а Фермерським господарством «Дзялів», головою якого є ОСОБА_2 .
       Суд першої інстанції правильно виснував, що обраний заявницею захід забезпечення позову може негативно вплинути на здійснення майбутнім відповідачем підприємницької відповідальності. 
       Накладення арешту на земельні ділянки, які орендує для введення своєї господарської діяльності фермерське господарство, автоматично надасть цьому господарству статус «ризикового контрагента», що значно ускладнить можливості фермерського господарства укладати договори зі збуту виробленої продукції.
       Відсутність збуту продукції в свою чергу призведе до втрати доходу та значних фінансових збитків, що призведе до неспівмірного порушення прав ОСОБА_2 в порівнянні з заявницею, що є порушенням балансу інтересів сторін, який є одним з основних пунктів, що підлягають з`ясуванню при вирішенні питання про обґрунтованість застосування заходу забезпечення позову. 
       Щодо накладення арешту на об`єкти нерухомості, що зареєстровані за заявницею ОСОБА_1 , то ця вимога є недоцільною, тому що ОСОБА_2 фізично не зможе відчужити зареєстровані за нею об`єкти нерухомості без її участі та згоди.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України, а диспозитивність визначено серед основних його засад (принципів) (пункт 5 частини третьої цієї статті).
       Зміст цього принципу розкрито у статті 13 ЦПК України, за якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
       Очевидно, що вимога заявниці накласти арешт на земельні ділянки, титульною власницею яких є вона сама, та які перебувають у довгостроковій оренді Фермерського господарства «Дзялів», головою якого є ОСОБА_2 , не є метою забезпечення позову задля вжиття судом заходів щодо охорони її матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій із боку майбутнього відповідача, а безпосередньо пов`язана зі створенням штучних перешкод господарській діяльності цього фермерського господарства.
Факт подання заяви не задля забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення майбутнього позову  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя беззаперечно підтверджується даними автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3», згідно з якими  ОСОБА_1 не подала відповідного позову протягом десяти днів з часу подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, що відповідно, унеможливлює задоволення судом апеляційної інстанції апеляційної скарги в частині вимоги про постановлення нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.
       Таким чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, норми процесуального права судом застосовані правильно, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали не має.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

        Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 липня 2024 року – без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення виготовлено 09 вересня 2024 року).

Головуючий                                                        О. С. Панасюк

Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                                                                               О. В. Ковальчук