Справа № 141/887/23
Провадження № 22-ц/801/1495/2024
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Климчук С. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року	Справа № 141/887/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Медвецького С. К., Рибчинського В. П.,
з участю секретаря судового засідання Литвина С. С., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – Орган опіки і піклування Пустомитівської міської ради Львівської області, Орган опіки і піклування Оратівської селищної ради Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Климчука С. В. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області, орган опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 травня 2019 року перебували у шлюбі, який рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2023 року було розірвано. 
Перебуваючи у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка – ОСОБА_3 , яка проживає разом з батьком.
Відповідно до висновку Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , виданого виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області № 02-12/1142 від 10 липня 2023 року, беручи до уваги те, що місце проживання і перебування ОСОБА_2 невідоме, враховуючи протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини міської ради від 10 липня 2023 року №11, Пустомитівська міська рада, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вона повністю ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не проявляє материнської любові та зацікавленості щодо дитини, разом з донькою не проживає, не цікавиться її розвитком, станом здоров`я, не бере участі у її вихованні, не піклується про духовний, фізичний і моральний розвиток ОСОБА_4 , не спілкується з донькою в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не забезпечує дитину нормальним харчуванням, допомогою при лікуванні, матеріально і фінансово не допомагає.
Оскільки ОСОБА_2 як мати відсутня у житті дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не створює належних умов для виховання та утримання дитини, а місце її перебування невідоме, ОСОБА_1 звернувшись в суд із даним позовом, просив позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
При цьому місцевий суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , оскільки останній складений поверхнево та не ґрунтується на повному з`ясуванні взаємовідносин між матір`ю та дитиною, а також не містить усіх дійсних фактичних обставин щодо невиконання відповідачкою своїх материнських обов`язків та підтвердження їх відповідними належними доказами, та, в свою чергу, зводиться до опису неправомірної поведінки відповідачки, яка ухилилася від виконання батьківських обов`язків, оскільки її місце перебування невідоме. 
Поряд з цим, органом опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області не надано суду висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 , що, окрім іншого, також унеможливило суд встановити дійсні фактичні обставини та ситуацію, яка склалась між сторонами.
Також, усні пояснення, висловлені в судовому засіданні представником органу опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, суд першої інстанції до уваги не взяв, оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами по справі, та фактично є власними суб`єктивним твердженнями представника органу опіки та піклування.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками щодо дитини ОСОБА_3 , оскільки належних доказів щодо ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно своєї дитини матеріали справи не містять. 
Також матеріали справи не містять жодних доказів щодо дійсного місця перебування (проживання) ОСОБА_2 , а також доказів про те, що позивач намагався встановити її місце перебування, спілкувався із нею та її родичами (матір`ю, іншими близькими рідними та друзями, тощо) з приводу подальшого спільного виховання доньки.
Поряд з цим, суд зауважив, що позивачем та його представником не доведено відповідними доказами по справі, що позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її дитини буде відповідати саме найкращим інтересам дитини. 
Доводи позивача, що позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її дитини, необхідно для того, аби він створив нову сім`ю, суд оцінив критично, оскільки останні не ґрунтуються на нормах Закону. 
Окрім того, суд критично поставився до пояснень позивача, його представника та представників третіх осіб щодо нехтування відповідачкою своїми обов`язками у вихованні та утриманні дитини, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні. 
При цьому, дійсна позиція відповідачки щодо участі у вихованні нею доньки, а також щодо заявлених позовних вимог не з`ясована ні позивачем, ні органами опіки та піклування, ні судом, а тому суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 не відповідатиме інтересам дитини.
Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з їх недоведеністю належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 04 червня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Рибчинський В. П.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2024 року справу призначено до розгляду на 25 липня 2024 року на 10 год. 00 хв. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.
На думку скаржника у діях ОСОБА_2 наявна винна поведінка, нею свідомо обрано такі життєві умови, за яким її участь у вихованні доньки є мінімальною та недостатньою, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відтак, наявні усі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дитини.

На апеляційну скаргу подано відзив Оратівською селищною радою у якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, при цьому проведення судового засідання було призначено за участю адвоката Гриневича М. М. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, однак останній будучи попередженим про покладення на нього ризиків технічної неможливості участі у відеоконференції, з незалежних від суду причин участі у розгляді справи не прийняв, що відповідно не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини, встановлені судом
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 9).
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2023 у справі № 450/1541/22 шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10 травня 2019 року, було розірвано. У задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком відмовлено (а. с. 6-8).
Згідно висновку органу опіки та піклування Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області № 02-12/1142 від 10 липня 2023 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Пустомитівська міська рада Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки вона повністю ухилилася від виконання батьківських обов`язків, не проявляє материнської любові та заінтересованості щодо дитини, разом з донькою не проживає, не цікавиться її розвитком, станом здоров`я, не бере участі у її вихованні, не піклується про духовний, фізичний і моральний розвиток доньки, не спілкується в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, матеріально та фінансово не допомагає (а. с. 10).
Відповідно до відомостей, наданих старостою Новоживотівського старостинського округу, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . За місцем реєстрації не проживає, місце проживання невідоме (а. с. 40).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, не спілкується з нею, не дбає про неї.
Отже правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що при вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. 
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та, залежно від обставин відповідної справи, вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька/матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів свідомого невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків без поважних на це причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
Колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено що він будь-яким способом намагався встановити місце перебування відповідачки, спілкувався із нею та її родичами з приводу виховання доньки. Матеріали справи також не містять жодних доказів про перебування доньки на утриманні позивача.
Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів, які б свідчили про ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, адже фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо доньки, з урахуванням фактичних обставин справи, судом не встановлено, а позивачем не доведено.
Єдиним доказом, на який позивач посилається як на підставу для задоволення його вимог є висновок органу опіки та піклування Пустомитівської міської ради Львівської області №02-12/1142 від 10 липня 2023 року.
Відповідно до вказаного висновку органу опіки та піклування визнано доцільним позбавлення ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав.
Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Колегія суддів, керуючись положеннями ст. 19 СК України, вважає що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вказаний висновок органу опіки та піклування з огляду на таке.
Згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Виснуючи про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, орган опіки та піклування виходив із встановлення факту ухилення матері від виконання батьківських обов`язків та відсутність відомостей про місце її проживання та перебування.
Проте з висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки сприятиме захисту інтересів дитини. Жодних фактичних обставин, які б свідчили про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки, орган опіки і піклування не встановив та не посилався на них у своєму висновку. Інформацію про місце проживання та перебування ОСОБА_2 орган опіки і піклування не з`ясовував.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок наданий органом опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, адже не містить обставин та аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Оскільки висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини, а у справі, що переглядається, наданий висновок таких даних не містить, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв його до уваги.
Отже, суд першої інстанції дійшов повністю обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, адже позивачем при зверненні до суду із позовом не було доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилався.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin And Others V. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 04 квітня 2024 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                   В. В. Оніщук

Судді                                                                         С. К. Медвецький

                                                                               В. П. Рибчинський