ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                      
 
04 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 753/16535/22
провадження № 61-6710св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
   
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа- Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду              від 28 лютого 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Невідомої Т. О.,        Верланова С. М., Нежури В. А.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 21 липня 2017 року між ним та відповідачкою зареєстрований шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .
Вказував на те, що до 28 вересня 2022 року вони з дітьми разом проживали                        у квартирі АДРЕСА_1 . 28 вересня 2022 року       ОСОБА_2 , залишивши своїх двох малолітніх дітей з ним, забрала свої речі                і виїхала у невідомому напрямку. З телефонних розмов, листування та відео повідомлень з номера абонента НОМЕР_1 , надісланих відповідачкою за допомогою месенджера «Telegram», опублікованих у соціальній мережі «Instagram», відомо, що ОСОБА_2 веде аморальний, розпутний спосіб життя.
Зазначав, що діти проживають разом з ним, у дітей сформувалась прив`язаність до батька, його оточення та оточення його родини є близьким дітям, вони звикли до цього оточення. Діти проживають з ним у квартирі АДРЕСА_1 , в якій облаштований їхній побут.
Вказував на те, що відповідачка рідко бачиться з дітьми: один або два рази на тиждень і не більше двох годин за зустріч. У дітей відсутній психологічний (емоційний) зв`язок з матір`ю, яка ніде не працювала і не має на це бажання. Зазначав, що його середньомісячний дохід становить 20 000,00 грн, заборгованість за користування житлово-комунальними послугами відсутня, він позитивно характеризується за місцем проживання, несудимий, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, хоча відповідачка постійно провокує сварки, а потім викликає працівників поліції для складання на нього адміністративних протоколів, які всі судом були закриті за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Зазначав, що саме він піклується про здоров`я своїх дітей, забезпечує їх харчуванням, одягом, турбується за їх відпочинок, прогулянки, дозвілля.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачкою 21 липня 2017 року, та визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком.
 
У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом,                  в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей з матір`ю.
 
Протокольною ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 квітня      2023 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року, ухваленим у складі судді Колесника О. М., позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб, зареєстрований у Дарницькому районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 21 липня 2017 року, актовий запис № 1355, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Після розірвання шлюбу присвоєно прізвища: йому - ОСОБА_1 ; їй - ОСОБА_2 .
Визначено місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком, суд першої інстанції виходив із того, що батько дітей ОСОБА_1 має на праві власності двокімнатну квартиру, в якій проживають спільно батько           з обома синами, а також має право користування в іншій квартирі, має переважно більший щомісячний дохід ніж ОСОБА_2 , яка ніде не працює, діти мають всі умови для проживання, виховання та їх утримання, саме батько повністю займається утриманням, лікуванням дітей, створює їм умови їх розвитку, має достатній фінансовий стан та час для утримання дітей.
 
При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги висновок Служби у справах дітей      у зв`язку із тим, що він не містить мотивувальної частини, здійснений без врахування будь-яких документів, які, можливо, були в наявності у комісії, а містить лише посилання на пояснення батьків на засіданні комісії, які за своїм змістом                            є протилежними і суперечливими.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком скасовано та ухвалено нове судове рішення в цій частині вимог про відмову в позові.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про визначення місця проживання дітей, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивач не довів належними доказами той факт, що визначення проживання малолітніх дітей з ним відповідатиме якнайкращим інтересам його малолітніх дітей.
 
При цьому апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, вирішивши спір, виходячи з матеріального забезпечення сторін, не врахував інтереси малолітніх дітей та їх вік (3 та 6 років), близьку емоційну прихильність як до матері, так і до батька, особливості фізичного розвитку, їх психологічний стан, права на гармонійний розвиток та належне виховання, не встановив, яким чином фактичне проживання з батьком та розлучення з матір`ю може сприяти їх якнайкращим інтересам, або чи буде проживання малолітніх дітей з батьком мати більш позитивний вплив на дітей, або чи сприятиме це зростанню дітей в турботі та любові, в тому числі, материнській.
 
Суд першої інстанції помилково визнав необґрунтованим висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого недоцільно визначати місце проживання малолітніх дітей за батьком, а також помилково взяв до уваги інформацію, яка міститься на USB- флеш-накопичувачі, який наданий позивачем на підтвердження аморального способу життя відповідачки, оскільки ця інформація не свідчить про невиконання чи неналежне виконання відповідачкою її батьківських обов`язків, а підтверджують лише наявність у сторін конфлікту.
 
Більше того, відмовивши відповідачці у поновленні строку на подання зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи та фактично вирішив на спір лише на підставі поданих позивачем доказів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що саме він своїми одноособовими діями забезпечує дітям умови для виховання           і розвитку, а саме: 19 жовтня 2018 року уклав декларацію з лікарем-педіатром КНП
«ЦПМСД № 3» Дарницького району м. Києва ОСОБА_6 , для сина                ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 22 квітня 2020 року уклав декларацію з лікарем-педіатром КНП «ЦПМСД № 3» Дарницького району м. Києва ОСОБА_6 , для сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; відвідував з дітьми лікарів, в тому числі щодо планового огляду дітей, їх вакцинації тощо; займався оформленням та забезпечує відвідування сином ОСОБА_3 розвивальних занять для дошкільнят в Освітньому центрі «Шанс»; займався оформленням молодшого сина ОСОБА_4 до Закладу дошкільної освіти № 189, та старшого сина ОСОБА_3 до Ліцею № 303 Суспільно-природничого профілю;
протягом п`яти місяців забезпечував відвідування синами корекційно-розвивальних занять у логопеда ОСОБА_7 у Логостудії «Креативне серце».
Водночас апеляційний суд не надав жодної оцінки поведінці відповідачки в частині її ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, яка з 28 вересня 2022 року, після припинення з позивачем фактичних шлюбних відносин, залишила дітей проживати з батьком, фактично ухилилась від їх виховання та утримання.
Також апеляційний суд помилково вважав, що надані ним аудіо- та відеофайли                    не є належними та допустимими доказами невиконання чи неналежного виконання відповідачем її батьківських обов`язків.
Апеляційний суд залишив поза увагою та не надав оцінки фактам притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за частиною першою                   статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також ухвалення судом рішення щодо видачі обмежувального припису стосовно відповідачки.
Так, постановою Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року у справі № 753/14964/22 відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу; постановою Дарницького районного суду міста Києва від 26 грудня 2022 року у справі № 753/15634/22 відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу; постановою Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2022 року у справі № 753/15883/22 відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року у справі № 753/2711/23 видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 щодо нього (постраждалої особи) строком на 3 місяці та встановлено такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 та покладено на неї такі обов`язки строком                   на 3 місяці: заборонено перебувати у місці проживання (перебування)                ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 ; заборонено наближення ближче ніж на 30 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 ; заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати, переслідувати та в будь-який інший спосіб спілкуватись із ОСОБА_1 ; заборонено вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 та контактувати через інші засоби зв`язку. 
 
Підставами касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду            від 28 лютого 2024 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду                    від 17 жовтня 2108 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та                         у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 375/148/18 (провадження № 61-210св20), від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18 (провадження № 61-18612св19), від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2024 року представник ОСОБА_2  - адвокат Неупокоєва Н. К. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував поведінку ОСОБА_2 ,                                          є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції дослідив обставини, на які посилалася сторона відповідача, зокрема те, що з моменту, як стосунки між сторонами були фактично припиненні, позивач не надає відповідачці можливості жити з дітьми та піклуватися про них, адже сторони проживали в квартирі, що належить позивачу. Позивач не надає можливості відповідачці проводити час                 з дітьми, дбати про їх здоров`я та розвиток та систематично здійснює фізичний та психологічний тиск на неї в своїх корисливих мотивів. У ОСОБА_2 з`явилася можливість проводити час з дітьми тільки після задоволення заяви про забезпечення позову у справі за її позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю (постанова Київського апеляційного суду               від 21 лютого 2024 року у справі № 753/19024/23).До цього всі спроби зустрітися        з дітьми закінчувалися побоями у бік відповідачки зі сторони позивача та його матері.
Так, 02 грудня 2022 року, коли відповідачка прийшла в квартиру АДРЕСА_1 , де сторони проживали з дітьми, які продовжують проживати за цією адресою, позивач разом зі своєю матір`ю ОСОБА_8 перебували дома. Мати позивача ОСОБА_8 руками нанесла відповідачці удари по голові та тулубу, тягнула та рвала волосся, пальцями рук надавлювала на очні яблука, хапала за груди та статеві органи. У той же час, позивач бив відповідачку по голові кулаками, після чого вдарив в обличчя.
Згідно з висновком експертного дослідження від 06 грудня 2022 року                                   № 041- 1707-2022, позивач наніс легкі тілесні ушкодження відповідачці. Такі дії кваліфіковано за статтею 125 КК України та зареєстровано кримінальне провадження №12023105020000453 від 03 березня 2023 року. Наразі досудове розслідування триває, в кримінальному провадженні проводяться слідчі дії.
18 січня 2023 року позивач, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_1 , знов спричинив тілесні ушкодження відповідачці, а саме хапав її за руки, стискав руками шию.
Згідно з висновком експертного дослідження від 20 січня 2023 року № 041-121-2023 позивач наніс легкі тілесні ушкодження відповідачці. Такі дії кваліфіковано за статтею 125 КК України та зареєстровано кримінальне провадження                                    № 12023105020000203 від 01 лютого 2023 року.
Суд апеляційної інстанції правильно врахував висновок Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 27 червня 2023 року            № 101-5323/02, згідно з яким з метою забезпечення прав та інтересів дітей Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком.
Крім того, позивач намагається уникнути мобілізації, оскільки, крім того, що усунув колишню дружину від виховання дітей, останній оскаржує висновки ВАК, яким його визнано придатним для проходження військової служби.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2024 року відкрито касаційне провадження       у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
У червні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
21 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 жовтня     2023 року у цій справі, яке набрало законної сили.
 
У шлюбі у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
Після народження дітей вся родина проживала у квартирі АДРЕСА_1 і  належить на праві власності ОСОБА_1 
 
З вересня 2022 року сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет.
 
Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 - у квартирі АДРЕСА_4 .
 
Згідно з довідкою ТОВ Управлінська компанія «Житло-сервіс» від 08 грудня              2022 року, ОСОБА_1 не має заборгованості зі сплати за отримані послуги                         з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, теплопостачання щодо квартири АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до побутової характеристики ТОВ Управлінська компанія «Житло-сервіс» від 08 грудня 2022 року у період проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 скарг від мешканців будинку на ОСОБА_1 не надходило.
 
Згідно з повідомленням Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва»,       ОСОБА_1 уклав декларацію з лікарем загальної практики - сімейної медицини КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» ОСОБА_9    З приводу лікування порізів вен у період з 27 липня 2017 року до 05 грудня 2022 року ОСОБА_1 не звертався.
За змістом Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_1 на території України станом на 07 грудня 2022 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості немає,                    в розшуку не перебуває.
 
Згідно з повідомленням Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві від 18 грудня 2022 року відповідно до бази «Інформаційний портал Національної поліції України» ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтями 130, 176, 177, 178, 179 КУпАП                           не притягувався.
 
В актах проведення оцінки рівня безпеки дітей від 13 жовтня 2022 року зазначено, що ознаки домашнього насильства батька до дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відсутні, вбачаються ознаки психологічного тиску батьків дітей щодо один до одного.
 
Згідно з актом оцінки потреб сім`ї/особи від 27 жовтня 2022 року № 92, складеним Дарницьким районним в м. Києві центром соціальних служб, сім`я проживає                    в двокімнатній квартирі, у квартирі чисто, охайно, діти мають свою окрему кімнату, яка облаштована всіма необхідними речами для розвитку дітей, зі слів              ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_2 разом із ними не проживає, дітьми займається він, а дружина інколи приходить до дітей в емоційно нестабільному стані.
 
Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї, додатку № 1 до акта № 92 оцінки потреб сім`ї/особи від 27 жовтня 2022 року,  послуг центру соціальних служб ОСОБА_1 не потребує.
 
Згідно з витягом з особового рахунку ПАТ «Монобанк» про рух грошових коштів за карткою клієнта ОСОБА_1 за період з 02 січня 2022 року до 28 листопада              2022 року він щомісяця отримує дохід близько 20 000,00 грн. 
 
Відповідно до висновку Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 27 червня 2023 року № 101-5323/02 з метою забезпечення прав та інтересів дітей Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 . 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права,                  а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя              у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно                     і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він                          є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
У справі, яка переглядається,у висновку Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 27 червня 2023 року № 101-5323/02 про визначення місця проживання дітей встановлено, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вересня 2022 року проживають з батьком ОСОБА_1 за адресою:          АДРЕСА_2 , де для проживання, розвитку та навчання дітей створено належні умови, про що працівниками служби у справах дітей та сім`ї складено відповідний акт від 20 лютого 2023 року. З`ясовано, що батько не має постійного місця роботи, але має дохід для утримання та виховання дітей. Мати дітей - ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_5 . Питання щодо місця проживання дітей розглядалося на засіданнях комісії з питань захисту прав дітей 23 лютого 2023 року, 09 березня 2023 року, 23 березня 2023 року, 11 травня 2023 року та 25 травня 2023 року за участю батьків дітей. Зазначено і про те, що родина Серьогіних перебувала на контролі служби, оскільки мати неодноразово зверталася із заявами про вчинення батьком домашнього насильства. Врахувавши рекомендації комісії, з метою забезпечення прав та інтересів дітей орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначати місце проживання дітей з батьком ОСОБА_1 .
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге,                у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
 
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України»                           від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі               № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України                27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».
 
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
 
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. 
 
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Суд апеляційної інстанції, враховуючи інтереси дітей, які переважають над інтересами батьків, висновок органу опіки та піклування, беручи до уваги вік дітей, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог         ОСОБА_1 , оскільки позивач не довів належними доказами той факт, що визначення проживання малолітніх дітей з ним відповідатиме якнайкращим інтересам його малолітніх дітей.
 
При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що суд першої інстанціїмав обґрунтовані підстави для відкладення підготовчого засідання в межах встановлених процесуальних законом строків (60 днів) з метою з`ясування заперечень відповідачки проти позовних вимог, а також визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібранню відповідних доказів, або поновлення строку для звернення до суду із зустрічною позовною заявою, а тому, відмовивши відповідачці у поновленні строку на подання зустрічної позовної заяви, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи та фактично вирішив на спір лише на підставі поданих позивачем доказів.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки.
 
Вказані доводи колегією суддів не бере до уваги, оскільки в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на аналізі та оцінці всіх наявних у справі доказів у їх сукупності.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько 

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець