ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 вересня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/19997/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Чепурнова Д.В.,     
  
          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 в адміністративній справі №160/19997/23 за позовом  ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
                                                     В С Т А Н О В И Л А :

08.08.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), у якій просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 29.01.2020 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належне грошове забезпечення з 29.01.2020 по 08.05.2023 (щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення), з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020, Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021, Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 та Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб” №704 від 30.08.2017, з врахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020, Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 та Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб” №704 від 30.08.2017, з врахуванням раніше виплачених сум.
Позовна заява обґрунтована тим, що дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 29.01.2020 грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 є протиправними.
          Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 в адміністративній справі №160/19997/23 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.
Суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи невиконання умов ухвали про залишення позовної заяви без руху, позов підлягає поверненню на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно та неповно досліджено докази і встановлено обставини у справі та порушено норми процесуального права. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.
Згідно з ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано адміністративний позов до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.08.2023 позовну заяву залишено без руху.
Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання копії ухвали, шляхом: надання до суду оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 1073,60 грн, сплаченого на реквізити: отримувач коштів - ГУК у Дн-кiй обл/Чечел.р/22030101, банк отримувача - Казначейство України(ел. адм. подат.), код ЄДРПОУ 37988155, рахунок отримувача - UA368999980313141206084004632, МФО - 899998, код класифікації доходів бюджету - 22030101.
Суд першої інстанції виходив з того, що копія ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.08.2023 направлена рекомендованим поштовим відправленням на адресу позивача зазначену ним в позовній заяві.
Разом з тим конверт, направлений на адресу позивача, вказану ним у позовній заяві, повернувся до суду із відміткою підприємства поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».
На переконання суду першої інстанції, днем вручення позивачу ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.08.2023 є 13.09.2023 (відбиток календарного штемпеля підприємства поштового зв`язку на конверті від  13.09.2023).
Однак станом на 14.09.2023 року позивач не надав до суду доказів усунення недоліків позовної заяви.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги ухвали суду від 09.08.2023 позивачем не виконано, недоліки, зазначені в ухвалі суду позивачем не усунуто, тому наявні підстави для повернення позовної заяви згідно п.1 ч.4 ст.169 КАС України.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Згідно п. 1 ч.4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо він не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Суд першої інстанції приймаючи рішення про повернення позовної заяви виходив з того, що ухвала суду про залишення позовної заяви без руху від  09.08.2023 була направлена рекомендованим поштовим відправленням на адресу позивача зазначену ним в позовній заяві.
Однак конверт повернувся до суду із відміткою підприємства поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».
Натомість, станом на 14.09.2023 вимоги ухвали суду від 09.08.2023 позивачем не виконані.
Разом із тим, колегія суддів дійшла висновку, що повернення конверту до суду із відміткою підприємства поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» жодним чином не вказує на отримання чи ознайомлення позивача з ухвалою суду.
Крім того, суд першої інстанції дій щодо повторного направлення такої ухвали враховуючи її неотримання позивачем чи інших дій направлених на ознайомлення позивача чи його представника із процесуальним рішенням суду (зокрема, але не виключно, здійснення телефонограми, враховуючи наявний номер телефону представника в позовній заяві) не вчиняв.
Вказана ухвала позивачем отримана не була, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про завершення визначеного судом п`ятиденного строку з моменту отримання цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
Колегія суддів наголошує, що на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваної ухвали у суду не було достатніх та необхідних доказів, які б підтверджували факти отримання позивачем копії ухвали про залишення його позову без руху та не виконання ним вимог суду у встановлений строк.
При цьому, порядок вручення судового рішення регулюється ст. 251 КАС України, яка визначає виключний перелік підстав, за наявності яких судове рішення вважається врученим (ч. 6).
Водночас, жодною нормою ані цієї, ані будь-якої іншої статті не передбачено такої підстави вважати врученим судове рішення, як повернення конверту до суду із відміткою підприємства поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».
Крім того, колегія суддів наголошує на необхідності дослідження причин повернення такого конверту.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивач не мав практичної можливості усунути недоліки його позовної заяви у строки, встановлені судом першої інстанції, тобто протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позову без руху, оскільки копія такої ухвали не була ним отримана.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог ч.2 ст. КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.
Колегія суддів зазначає, що помилковий висновок суду першої інстанції про отримання позивачем копії ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.08.2023, який мав наслідком повернення позовної заяви на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України та прийняття оскаржуваного рішення, фактично перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви постановлена передчасно, тому наявні підстави для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

                                                  П О С Т А Н О В И Л А :

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 в адміністративній справі №160/19997/23 - задовольнити.
          Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 в адміністративній справі №160/19997/23 - скасувати.
          Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії направити до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
          Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.
  
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов