КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ,03110
inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 357/3886/24 Апеляційне провадження № 33/824/3460/2024	Головуючий у суді першої інстанції - Шовкопляс О.П. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
27 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі судді Оніщука М.І. розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року про притягнення
 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
 
до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
 
В С Т А Н О В И В:
 
Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.05.2024 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 172-6 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с.128-131).
Не погодившись з постановою суду заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накласти на нього стягнення в межах санкції вказаної статті.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постанова суду є незаконною, оскільки судом допущено невідповідність висновків суду обставинам справи, а також не правильно надано правову оцінку обставинам справи. Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами справи, а тому неможливо погодитися з висновками суду про відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Також звертає увагу на той факт, що невідворотність відповідальності за вчинення корупційних правопорушень є одним з основних принципів діяльності із запобігання і протидії корупції, оскільки дані правопорушення несуть негативні наслідки, які можуть виявитися у підриві авторитету органів державної влади та зашкодити суспільним інтересам (а.с.132-137).
У судовому засіданні представник прокуратури підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Бойчук В.М. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили постанову суду залишити без змін.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 1 від 29.02.2024, проведеною перевіркою Київським обласним управлінням ДВБ Національної поліції України встановлено, що з Національного агентства з питань запобігання корупції надійшли матеріали, щодо ОСОБА_1 , який як суб`єкт декларування, несвоєчасно, тобто 22.12.2023, подав декларацію особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції».
Складений протокол обґрунтовано тим, що відповідно до витягу з наказу Департаменту патрульної поліції НПУ № 1430 о/с від 24.10.2023, рядового поліції ОСОБА_1 (0196883) - поліцейського взводу № 2 роти № 2 батальйону № 2 полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції звільнено зі служби в поліції, з 27.10.2023, відповідно до пункту 5 (через службову невідповідність) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Таким чином, відповідно до підпункту «з» пункту 1 частини 1 статті Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_1 є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону.
Тому, згідно з абзацом п`ятнадцятим частини 1 статті 1, абзацом 1 частиною 2 статті 45 Закону, приміткою до статті 172-6 КУпАП ОСОБА_1 є суб`єктом декларування та суб`єктом правопорушення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України та законів України та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність поліції, та Присяги поліцейського. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Згідно частини 2 статті 45 Закону, особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.
Отже, поліцейський, як суб`єкт декларування, який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, має в обов`язковому порядку подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 12 Закону, НАЗК з метою виконання покладених на нього повноважень має право приймати з питань, що належать до його компетенції, обов`язкові для виконання нормативно-правові акти.
Частиною 5 статті 12 Закону визначено, що нормативно-правові акти НАЗК підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.
Нормативно-правові акти НАЗК, які пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня офіційного опублікування.
Нормативно-правові акти НАЗК після включення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів опубліковуються державною мовою в офіційних друкованих виданнях.
Так, наказом НАЗК від 08.11.2023 № 252/23 «Про затвердження форми декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» визначено порядок заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до якого декларація при звільненні подається відповідно до абзацу першого частини другої статті 45 Закону - протягом 30 днів з дня припинення діяльності.
Така декларація подається за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, та містить інформацію станом на останній день такого періоду, яким є останній день здійснення діяльності.
Під раніше поданими деклараціями розуміються декларації, що були подані до Реєстру відповідно до Закону, крім декларації кандидата на посаду.
Розділом II Порядку заповнення та подання декларації визначено, що декларація заповнюється та подається особисто суб`єктом декларування шляхом заповнення відповідної електронної форми після автентифікації у персональному електронному кабінеті.
Декларація подається незалежно від того, перебуває суб`єкт декларування в Україні чи за її межами.
Наказом НАЗК від 08.11.2023 № 252/23 «Про затвердження форми декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» затверджено форму декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Таким чином, ОСОБА_1 , будучи поліцейським, під час звільнення з посади поліцейського 27.10.2023, зобов`язаний був подати декларацію особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період не охоплений раніше поданими деклараціями, протягом тридцяти днів з дня припинення діяльності, тобто до 00 годин 00 хвилин 26.11.2023.
Згідно з відомостями з Реєстру, декларацію особи, яка припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період не охоплений раніше поданими деклараціями, ОСОБА_1 подав лише 22.12.2023 о 12 год. 33 хв., тобто несвоєчасно.
Датою вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, є тридцятий день після звільнення ОСОБА_1 , тобто 26.11.2023.
Місце вчинення правопорушення в даному випадку є не визначеним, оскільки ОСОБА_1 мав можливість подати електронну декларацію через мережу Інтернет в будь-якому місці. Але, оскільки, останній проживає за адресою: АДРЕСА_1 , то місцем вчинення правопорушення слід вважати адресу місця його проживання, а саме: АДРЕСА_1 .
Фактичним моментом виявлення вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП слід вважати дату зібрання всіх матеріалів перевірки та складання адміністративного протоколу,тобто 29.02.2024.
Враховуючи, що правопорушення, передбачене частиною 1 статті 172-6 КУпАП, є правопорушенням, яке полягає в несвоєчасному поданні без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, факт подання її поза встановлений Законом строк утворює в діях ОСОБА_1 об`єктивну сторону правопорушення.
Таким чином, ОСОБА_1 в порушення вимог абзацу 1 частини 2 статті 45 Закону, а також рішень НАЗК від 10.06.2016 № 2 «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за № 958/29088 (зі змінами) та наказу НАЗК від 08.11.2023 № 252/23 «Про затвердження форми декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», під час припинення діяльності пов`язаної із виконанням функцій держави, несвоєчасно без поважних причин подав декларацію особи, уповноваженої з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за період, неохоплений раніше поданими деклараціями, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 КУпАП - несвоєчасне подання декларації особи, уповноваженої з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування.
ОСОБА_1 , у свою чергу, пояснив, що після звільнення подав декларацію в електронному вигляді 29.11.2023, проте, через свою необізнаність, помилково подав її до Ставищенської державної податкової служби ГУ ДПС у Київській області, тобто до неналежного органу. Жодного умислу на несвоєчасне подання декларації після звільнення, переслідуючи свої інтереси та/або інтереси третіх осіб, не мав. Як тільки дізнався про подання декларації до неналежного органу, виправив помилку і подав декларацію належному органу. При цьому, також пояснював і в суді першої і в суді апеляційної інстанції, що подавав таку декларацію вперше і не мав на меті скрити інформацію про майно і доходи або ж уникнути декларування.
Положеннями статті 1 КУпАП передбачено, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно з вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Вимогами статті 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.
Відповідно до вимог статей 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у статтях 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.
Відносно ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, якою визначено, що несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, - тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що під корупційним правопорушенням розуміється діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 9 указаної норми Закону правопорушення пов`язане з корупцією - це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 Закону, за яке Законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну чи цивільно-правову відповідальність.
Кодекс України про адміністративне правопорушення визначає, що адміністративне правопорушення по своїм суб`єктивним властивостям - діяння чи бездіяльність, вчинені з певною ціллю і з певних мотивів. Ці органічно зв`язані між собою, взаємозалежні форми психічної активності створюють зміст суб`єктивної сторони правопорушення. Вина це є психічне ставлення особи в формі умислу або необережності до своїх дій і їх наслідкам. Вина - це обов`язкова умова адміністративної відповідальності.
Умисел - це відношення пізнавальної можливості і волі суб`єкта до вчиненого ним діяння. Його обов`язкові елементи, це повне усвідомлення протиправності скоєного діяння в його юридичних і соціально-побутових особливостях, передбачення антигромадських результатів свого діяння (бездіяльності), бажання або усвідомлене допущення настання вказаних наслідків. Відсутність умислу і необережності засвідчують про випадок - такому збігу життєвих обставин, при яких особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати властивостей вчиненого або не передбачала і не могла передбачати наслідків вчиненого діяння. Випадок і вина - це категорії взаємовиключні, а тому вчинення діяння або бездіяльності випадково не є умовою адміністративної відповідальності.
Статтею 10 КУпАП імперативно визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Отже, вирішуючи питання про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного, корупційного правопорушення, правопорушення пов`язаного з корупцією, крім іншого, необхідно враховувати наявність суб`єктивної сторони даного правопорушення, яка виходячи із визначення поняття, викладеного в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», завжди характеризується умисною формою вини, тобто, з врахуванням положень ст. 1 цього Закону, сутність правопорушення фінансового контролю полягає в тому, що особа, яка за законом зобов`язана щорічно декларувати свої доходи, прагне уникнути цього і таким чином досягти певної мети.
Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Встановивши фактичні обставини справи та застосувавши означені вище норми права, суд першої інстанції в оскаржувані постанові обґрунтовано вказав, що для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідно встановити той факт, що ОСОБА_1 усвідомлював суспільну небезпечність неподання щорічної декларації, передбачав неможливість здійснення фінансового контролю з боку держави та бажав настання таких наслідків, або байдуже ставився до їх настання чи свідомо допускав їх настання.
Проте, матеріали справи не містять жодних даних про форму вини ОСОБА_1 , про наявність у нього прямого умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та не містять жодних доказів на підтвердження такого умислу.
Указане дозволило суду дійти правомірного висновку про те, що в діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона (вина у формі умислу) адміністративного правопорушення та негативні наслідки таких дій, а отже, і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, також відсутній.
Відтак, суд першої інстанції застосувавши норму ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 247 КУпАП обґрунтовано дійшов висновку про закриття провадження у даній справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, більш того наведені в апеляційній скарзі доводи є тотожними з твердженнями наведеними в протоколі та з поясненнями наданими представником прокуратури у суді першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, з якою повністю погоджується суд апеляційної інстанції.
При цьому, щодо посилань апелянта на невідворотність відповідальності за вчинення корупційних правопорушень, слід наголосити, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2010 від 22.12.2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.
У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Складений протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».
Таким чином, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону та критеріям справедливості, підстав для її скасування суд апеляційної інстанції не вбачає, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови без змін.
Враховуючи викладене, керуючись статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області - залишити без задоволення.
Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                               М.І. Оніщук