ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2962/24  Номер провадження 22-ц/814/2807/24	Головуючий у 1-й інстанції Турченко  Т.В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Панченка О.О.. при секретарі судового засідання: Буйновій О.П., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргамипредставника ОСОБА_1 - адвоката Литовченка Романа Вікторовича, представника ОСОБА_1 - адвоката Шеховцової Ольги Ігорівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 травня 2024 року по справі за заявою лікаря-психіатра 2-Б відділення Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Єгорова Василя Володимировича про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 », -

В С Т А Н О В И В :
В травні 2024 року до Київського районного суду м. Полтави надійшла заява лікаря-психіатра 2-Б відділення Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Єгорова В.В. про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 ..
В обґрунтування заяви вказано, що 04.05.2024 року о 15 год. 35 хв. на стаціонарне лікування у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» поступив ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з діагнозом: Гострий поліморфний психотичний розлад. 07.05.2024 року був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради», якими встановлено діагноз: Гострий поліморфний психотичний розлад. 
Супутній діагноз: психічні розлади та розлади поведінки внаслідок вживання стимуляторів, Гостра інтоксикація, був переведений до загального психіатричного відділення. 08.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заяву про відмову від подальшої госпіталізації. Цього ж дня о 13 год. ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради», якими встановлено діагноз: психічні розлади та розлади поведінки внаслідок вживання стимуляторів. Зважаючи на наявність у пацієнта тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування, внаслідок чого він виявляє реальні наміри вчиняти дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, просили суд примусово госпіталізувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до психіатричного стаціонару.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 травня 2024 року заяву лікаря 2-Б відділення Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» ОСОБА_2 про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – задоволено. 
Застосовано стосовно ОСОБА_1 госпіталізацію до психіатричного стаціонару Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради». Рішення суду піддано негайному виконанню.
З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 в інтересах якого апеляційну скаргу подано його представником адвокатом Литовченко Романом Вікторовичем, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 10.05.2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви лікаря-психіатра 2-Б відділення Комунального підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Єгорова В.В. про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 .. 
В доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Стверджує, що ОСОБА_1 на обліку як психічно хвора людина не перебував, раніше не лікувався та звернень щодо нього не було, має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльності, на час розгляду справи та наразі не проявляє агресію.
Зокрема вказує, що не встановлено, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю та життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення його психічного стану.
Крім того представником ОСОБА_1 адвокатом Шеховцовою Ольгою Ігорівною було подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 10.05.2024 року про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу і ухвалити нове рішення, яким застосувати відносно ОСОБА_1 надання саме амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Звертає увагу, що затримання ОСОБА_1 було доставлено до психіатричного закладу 04.05.2024 року, а діагноз і заява про примусову госпіталізацію були здійсненні 07.05.2024 року та 08.05.2024 року, з самого моменту знаходження в лікарні ОСОБА_1 не надавав свою згоду на добровільне лікування, про він підтвердив під час судового засідання.
Стверджує, що термін «душевнохворий» не має чітко визначення, оскільки психіатрія це сфера, яка включає в себе і медичні і соціальні фактори. Однак, цей термін не може бути використаний таким чином, що б дозволити госпіталізувати особу в недобровільному порядку тільки тому, що її уявлення та поведінка відхиляються від загальноприйнятих норм.
Крім того зазначає, що не доведено, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад, а згідно до висновків-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» хоч і встановлений діагноз – гострий поліморфний психотичний розлад, але супутній діагноз вказує, що ОСОБА_1 має психічні розлади внаслідок вживання стимуляторів. Тобто даний діагноз не є вироком, а ОСОБА_1 може лікуватися в амбулаторних умовах.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні ОСОБА_1 , лікар психіатр ОСОБА_2 , адвокат Литовченко Р.В., представник прокуратури, інші особи, які брали участь в розгляді справи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції,04.05.2024 року о 15 год. 35 хв. на стаціонарне лікування у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» поступив ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з діагнозом: Гострий поліморфний психотичний розлад. 
07.05.2024 року був оглянутий лікарями КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради», якими встановлено діагноз: Гострий поліморфний психотичний розлад. Супутній діагноз: психічні розлади та розлади поведінки внаслідок вживання стимуляторів, Гостра інтоксикація, був переведений до загального психіатричного відділення. 08.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заяву про відмову від подальшої госпіталізації. Цього ж дня о 13 год. ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради», якими встановлено діагноз: психічні розлади та розлади поведінки внаслідок вживання стимуляторів.
В судовому засіданні суд першої інстанції допитав свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили факт неадекватної агресивної поведінки ОСОБА_1 , що вчиняє реальні дії, які становлять безпосередню небезпеку для оточуючих людей.
Задовольняючи заяву лікаря-психіатра, суд першої інстанції оцінюючи докази у сукупності дійшов висновку про доведення того факту, що наявне у ОСОБА_1 стійкого психічного розладу обумовлює небезпеку для самого себе та оточуючих, а тому потребує застосування госпіталізації у психіатричний стаціонар без згоди для проходження лікування у примусовому порядку.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення заяви лікаря-психіатра про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку без його згоди.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
Згідно із статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Відповідно до ст.16 Закону України «Про психіатричну допомогу»:
Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.
Так, згідно висновку комісії лікарів-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» від 08.05.2024 року, вбачається, що на стаціонарне лікування до даної лікарні 04.05.2024 року о 15 годині 35 хвилин поступив гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з діагнозом: Гострим поліморфним психотичним розладом.
Комісія підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України «Про психіатричну допомогу» та прийшла до висновку, що у пацієнта наявний психічний розлад, внаслідок якого він вчиняє реальні дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих у вигляді агресивної поведінки, лікування тяжкого психічного розладу можливе лише в умовах стаціонару, згоди на добровільне лікування пацієнт не дає, комісія прийшла до висновку про наявність підстав щодо госпіталізації в примусовому порядку. 
Згідно ч.ч. 2, 5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.
При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.
При обстеженні психічного стану комісія лікарів виявила, що психічний стан ОСОБА_1 перебуває в стані тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє реальні дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих у вигляді агресивної поведінки.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
Враховуючи, що особа виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, позицію фахівців, які вважають за доцільне провести лікування ОСОБА_1 , без його згоди, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку за необхідне госпіталізувати останнього в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для її госпіталізації до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.
Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, однак пункт "е" цієї статті передбачає законне затримання психічнохворих, зокрема для надання необхідної їм допомоги.
Враховуючи, що у ОСОБА_1 наявне психічне захворювання, що обумовлює небезпеку для нього самого та оточуючих, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що він потребує застосування госпіталізації у психіатричний стаціонар без його згоди для проходження лікування у примусовому порядку.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вона не підлягає.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Литовченка Романа Вікторовича та представника ОСОБА_1 - адвоката Шеховцової Ольги Ігорівни – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 травня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 12 липня 2024 року.

Головуючий суддя : _____________________ _______ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ О.Ю. Кузнєцова _________________ О.О. Панченко