справа № 755/210/23                                                головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
провадження № 22-ц/824/188/2024             суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
24 червня 2024 року                                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Гоголем Богданом Миколайовичем на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 , Держави України в особі Державної казначейської служби України про визнання недійсним електронних торгів, -
В С Т А Н О В И В:
05 січня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гоголь Богдан Миколайович звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 , Держави України в особі Державної казначейської служби України про визнання недійсним електронних торгів, у якому просив суд:
- визнати недійсними електронні торги по лоту №384885 з реалізації арештованого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , які проводилися 18 листопада 2019 року;
- визнати недійсним протокол проведення електронних торгів №446069 від 18 листопада 2019 року;
- визнати недійсним акт про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна (предмета іпотеки) від 11 грудня 2019 року, що складений старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва;
- визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна, серія та номер 2337, видане 19 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала з 12 листопада 2007 року в шлюбі з ОСОБА_3 та в цей період подружжя придбало спірну квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до вимог ст. 60 СК України дане майно вважається спільним майном подружжя та є спільною сумісною власністю.
Позивач з 2007 року по даний час проживає у спірній квартирі, яка є єдиним її житлом.
На рівні з позивачем квартирою користувався її чоловік ОСОБА_3 .
В жовтні 2020 року позивачу стало відомо, що Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 20 листопада 2012 року у справі №1/2604/449/2012.
В рамках вказаного виконавчого провадження накладено арешт на спірну квартиру, складено акт та опис, проведена оцінка та в подальшому квартира була реалізована на електронних торгах.
Позивач вважає, що Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не мав правових підстав для реалізації спірної квартири так як вона є спільним майном подружжя та фактично було реалізовано майно третьої особи, яка не була стороною виконавчого провадження, і якій належала 1/2 частина спірної квартири.
Крім того, у ДП «Сетам» не було правових підстав проводити електронні торги, оскільки станом на 18 листопада 2019 року на квартиру був накладений арешт правоохоронними органами в кримінальній справі.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року визнано незаконними дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клименка Р.В. щодо неповідомлення ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1; скасовано акт опису й арешту майна від 26 травня 2014 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1; визнано недійсною оцінку майна, визначену у звіті про оцінку квартири АДРЕСА_1 , проведено суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертна служба України» від 25 серпня 2019 року у межах процедури виконавчого провадження НОМЕР_1; визнано дії державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гусєвої Я.А. щодо передачі на реалізацію квартири АДРЕСА_1 незаконними.
Тобто судовим рішенням встановлено порушення правил призначення електронних торгів з реалізації квартири. Такі порушення вплинули на результати електронних торгів, адже за умови дотримання державним виконавцем норм законодавства, реалізація квартири на електронних торгах взагалі б не проводилася.
На думку сторони позивача було порушено порядок проведення електронних торгів, що є підставою для задоволення позовних вимог.
27 лютого 2023 року представник Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову, мотивуючи відсутністю порушень під час реалізації арештованого майна.
Посилання позивачки на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року вважав безпідставними, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року ухвалу скасовано та провадження по даній справі закрито в зв`язку з тим, що дана справа не підсудна судам загальною юрисдикції.
У відповіді на відзив від 17 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гоголь Богдан Миколайович позовні вимоги підтримав.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 , Держави України в особі Державної казначейської служби України про визнання недійсним електронних торгів відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Гоголь Богдан Миколайович, 26 грудня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Підтримавши доводи позовної заяви, представник апелянта вказав на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Гоголем Богданом Миколайовичем на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 , Держави України в особі Державної казначейської служби України про визнання недійсним електронних торгів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Гоголь Богдан Миколайович, вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
В судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Дніпровським районним судом м. Києва 24 грудня 2012 року видано виконавчий лист за результатами розгляду кримінальної справи, відповідно до якої позивача ОСОБА_1 визнано винною в скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та призначено остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.
Визначення конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилучені у власність держави всього або частини майна, яке належить засудженому на праві власності.
На підставі вказаного виконавчого листа 20 лютого 2013 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клименко Р.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.
В рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2007 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 32.6 м.кв.
24 червня 2014 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.
16 травня 2017 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.
15 вересня 2019 року надано звіт про оцінку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32.6 м.2, відповідно до якого вартість вказаного майна становить 490 тис. грн.
18 листопада 2019 року відбулися електронні торги (протокол проведення електронних торгів №446069), за результатами  на яких визначено переможця ОСОБА_2 .
Грошові кошти від реалізації спірної квартири в розмірі 443 388,2 грн. перераховано на рахунок УДКСУ у Дніпровському районі ГУ ДКСУ у м. Києві на підставі розпорядження НОМЕР_1.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачкою того, що спірна квартира перебувала у спільній чи частковій власності, а також, що позивач перебувала в шлюбі та коли даний шлюб було зареєстровано та розірвано. За відсутності доказів порушення прав саме позивача та невстановлення протиправності дій державних виконавців у виконавчому провадженні НОМЕР_1, суд залишив позовні вимоги без задоволення.
На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального права при ухваленні рішення, виходячи з наступного.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі №465/650/16-ц, та від 23 січня 2019 року у справі №522/10127/14-ц, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акту проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті, такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та частинами п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 цього Кодексу).
Згідно зі статтями 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).
Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі №3-242гс16 вказано, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог порядку проведення торгів та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі №6-1884цс15 зроблено висновок, що сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання їх недійсними. Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, крім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Відтак, до предмета доказування в цій справі належить дотримання порядку проведення прилюдних торгів, а саме встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2831/5, а саме: правил які визначають процедуру підготовки, проведення електронних торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час та місце проведення електронних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо) (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення електронних торгів (розділ 5); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 7).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, серед іншого, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Примусове виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст.3 цього Закону, за заявою стягувача, що передбачено статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до вимог статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.
У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.
Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна.
У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.
Частиною 5 даної статті також визначено, що виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.
Згідно вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.
Відповідно до п.3 розділу ІІ Наказу Міністерстава юстиції України від 29.09.2016  № 2831/5 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна» виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення сторін із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім - шістнадцятим пункту 2 цього розділу
На переконання колегії суддів, місцевий суд на підставі повного і всебічного дослідження доказів правомірно вважав відсутнім порушення прав позивачки під час примусової реалізації на прилюдних торгах майна, яке підлягало конфіскації відповідно до виконавчого листа №1/2604/449/2012 ід 24 грудня 2012 року.
Окрім того, є неприйнятними доводи апелянта в частині наявності арешту на спірну квартиру станом на дату проведення електронних торгів, адже у суду відсутні підстави вважати, що такий арешт СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві постановою №04-29026 від 23 листопада 2011 року накладений не в межах кримінальної справи, по який у виконавчому провадженні НОМЕР_1 проведено конфіскацію майна.
Щодо доводів апелянта в частині порушення прав її чоловіка ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.
Оскільки ОСОБА_3 не є учасником справи, що розглядається, не заявляє особисто про порушення його прав під час проведення 18 листопада 2019 року електронних торгів з примусової реалізації АДРЕСА_1 , загальною площею 32.6 м.кв., у суду відсутні підстави для вирішення питання про його права та обов`язки в межах цієї справи.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Гоголем Богданом Миколайовичем - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 27 червня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                             О.Ф. Лапчевська
 
                    Г.І. Мостова