КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И 
12 серпня 2024 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/11656/2024
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Євграфова Є. П. (суддя-доповідач), Желепа О. В., Мазурик О. Ф.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
від 29 листопада 2023 року
у цивільній справі № 357/8851/23 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про стягнення аліментів,
В С Т А Н О В И В:
В липні 2023 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину.
В обґрунтування позову вказувала, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09.02.2013 року, який було розірвано 22.03.2017 року. Сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає з нею та повністю перебуває на її утриманні, відповідач ухиляється від матеріального забезпечення сина, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття.
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.07.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Вирішено питання судових витрат.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення в даній справі залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду змінити, та стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частини  з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 липня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Апелянт вказує, що не проти допомагати в утриманні своєї дитини, але вважає, що 1/6 частини доходу (заробітку) буде достатньо. Також зазначає, що має батька пенсіонера, інваліда другої групи, який потребує постійного стороннього догляду та допомоги, в тому числі  матеріальної. При цьому також зазначав, що частину витрат на утримання дитини також має нести позивачка по справі - мати дитини ОСОБА_2 .
У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивачка, посилаючись на  безпідставність доводів скаржника, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК Україниапеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 29 листопада 2023 р. в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронної скриньки відповідача, а також рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом,  сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.02.2013 року, який рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 22.03.2017 року розірвано.
Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , з якого вбачається, що батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрували шлюб 22.01.2022 року, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії    НОМЕР_2 .
З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується витягами з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 11.07.2023 року.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч. ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Якщо розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до  ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Аналогічні положення закріплені у пункті 4 ч.1 ст.161 ЦПК України. 
Розмір таких часток, є мінімальним гарантованим на законодавчому рівні. Можливість видачі судового наказу про стягнення аліментів у таких розмірах, свідчить що законодавцем така категорія спорів визначена як безспірна.
Як встановлено судом,  ОСОБА_7 , 24 травня 2013 року проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є молодим за віком та працездатним чоловіком, доказів того, що за станом здоров`я він не має змоги працювати, у встановленому законом порядку останнім не надано, що свідчить про можливість відповідача працевлаштуватися, отримувати дохід та, відповідно, утримувати свою дитину.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не має постійного заробітку, офіційно ніде не працює, перебивається  тимчасовими заробітками, сума в доходу є для нього завеликою, й він готовий сплачувати аліменти в розмірі 1/6 своїх доходів, не заслуговують на увагу, адже при визначенні розміру аліментів, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. 
Твердження в апеляційній скарзі про те, що відповідач має батька пенсіонера, інваліда 2 групи, який потребує стороннього догляду та допомоги, також апеляційним судом відхиляються, адже не є підставою для зменшення визначеної судом найменшої частки на одну дитину. Наявності на утриманні інших дітей судом не встановлено. 
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку із утримання своєї неповнолітньої дитини у визначеному судом розмірі. 
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування  судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1610 грн 40 коп.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2023 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на корить держави 1610 грн 40 судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                      Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                                 О. В. Желепа 
 
                                                                                                                                 О. Ф. Мазурик