ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 461/1180/20-ц
провадження № 61-17373св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь  О. В., Осіяна О. М.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Держава Україна в особі Міністерства юстиції України,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника Міністерства юстиції України - Євглевської Олександри Володимирівни на постанову Київського апеляційного суду 
від 15 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
1.                 У лютому 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
2.                 Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконанні в Галицькому відділі державної виконавчої служби органу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Галицького районного суду м. Львова 
від 09 вересня 2011 року у справі № 2-446/11, відповідно до якого боржником є Львівське міське комунальне підприємство по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» (далі - ЛМКП «Айсберг»). Проте, відповідачем упродовж 7 років 
та 10 місяців в порушення вимог законодавства не виконано вказане рішення суду, чим було завдано позивачам значної матеріальної та моральної шкоди, яка полягає у постійних душевних стражданнях, переживаннях, безвихідності, безпомічності, психологічних та нервових зривах, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів. 
3.                 Крім того, позивачам спричинено фізичні страждання в результаті порушення норм температури в будинку, в якому вони проживають, умови проживання у їх квартирі не відповідають встановленим нормам, оскільки ЛМКП «Айсберг» здійснюється неналежне утримання будинку, в якому вони проживають. 
4.                 Такі порушення, як стверджують позивачі, стали наслідком погіршення їх здоров`я, внаслідок чого вони отримали інвалідність другої групи. 
5.                 З огляду на вказане просили стягнути на їх користь грошову компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 350 000,00 грн та матеріальну компенсацію в розмірі 39 512,21 грн, що виставляє їм боржник у справі ЛМКП «Айсберг», як вигаданий борг, та відновити їхнє порушене право бути споживачем послуг через укладення договорів з надання послуг по утриманню будинку та надання послуг по вивезенню твердих побутових відходів з боржником ЛМКП «Айсберг» шляхом виконання вказаного рішення суду. 
6.                 У жовтні 2021 року позивачі подали заяву про зміну та збільшення позовних вимог, відповідно до якої просили стягнути грошову компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 3 500 000,00 грн та матеріальну шкоду у розмірі 201 960,00 грн. Зокрема, позивачі в обґрунтування вимог про відшкодування матеріальної шкоди додатково зазначили, що ними були понесені витрати для захисту та відновлення їх порушених прав у судах у розмірі 7 129,80 грн, зокрема, такі витрати понесені позивачами на канцелярські та інші потреби задля забезпечення подання до суду скарг, заяв, клопотань під час оскарження тих чи інших дій (бездіяльності) органів виконавчої служби. Також, вважають, що ними були понесені матеріальні збитки через неналежне надання послуг по утриманню будинку ЛМКП «Айсберг».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
7.                 Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року у складі судді Батрин О. В. у задоволенні позову відмовлено.
8.                 Рішення суду мотивовано тим, що державним виконавцем не здійснювалися в повній мірі заходи щодо забезпечення виконання рішення суду в примусовому порядку, що встановлено відповідними судовими рішеннями та призвело до порушення права позивачів, що проявилося у постійних душевних стражданнях, переживаннях, безвихідності, безпомічності, психологічних та нервових зривах, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів, а отже суд дійшов висновку що позивачам дійсно було завдано моральної шкоди.
9.                 Проте враховуючи, що Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (попередня назва - Галицький ВДВС ЛМУЮ) не є самостійною юридичною особою публічного права, а є підпорядкованим підрозділом виконавчої служби, що входить до сфери Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), суд першої інстанції дійшов висновку, що належним відповідачем у даній справі є Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).
10.             Зважаючи на викладене та в зв`язку з тим, що позов подано до неналежного відповідача, відсутні клопотання позивачів щодо залучення у справі належного відповідача чи заміни неналежного відповідача на належного, з урахуванням того, що суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову.
11.             Водночас суд також зазначав, що невиконання рішення суду не може ототожнюватися із завданою позивачам майновою шкодою, оскільки не укладення договору щодо надання комунальних послуг на підставі судового рішення, ухваленого на користь позивачів, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
12.             Вимоги позивачів щодо завдання їм матеріальної шкоди у вигляді понесених збитків суд вважав недоведеними та необґрунтованими, оскільки позивачами не надано належних доказів на підтвердження факту завдання їм такої шкоди, твердження позивачів ґрунтуються лише на їх припущеннях.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
13.             Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
10 000,00 грн кожному в рахунок компенсації моральної шкоди.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
14.             Постанова апеляційного суду мотивована тим, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Водночас залучення або ж незалучення до судового вирішення спору такого органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не орган державної влади, який порушив права чи інтереси позивача.
15.             Враховуючи, що невиконання рішення суду в примусовому порядку, призвело до порушення прав позивачів, що проявилося у постійних душевних стражданнях, переживаннях, безвихідності, безпомічності, психологічних та нервових зривах, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів, суд дійшов висновку що позивачам дійсно було завдано моральної шкоди, розмір якої з дотриманням принципів розумності та пропорційності, має становити по 10 000,00 грн кожному.
16.             Разом з тим, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимого щодо відшкодування матеріальної шкоди, оскільки невиконання рішення суду не може ототожнюватися із завданою позивачам майновою шкодою, оскільки не укладення договору щодо надання комунальних послуг на підставі судового рішення, ухваленого на користь позивачів, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
17.             У грудні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника Міністерства юстиції України - Євглевської О. В., на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року.
18.             Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
19.             У касаційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року залишити в силі.
20.             Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 920/316/17, від 21 грудня 
2018 року у справі № 920/31/18, від 11 серпня 2019 року у справі 
№ 757/24365/18-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, 
від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
21.             Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що за твердженнями позивачів саме ЛМКП «Айсберг»належним чином не виконує своїх обов`язків, пов`язаних з утриманням будинку, в якому проживають позивачі. Претензії позивачів щодо утримання будинку пред`являються саме до ЛМКП «Айсберг» і саме в результаті його винних дій позивачам завдано фізичних та емоційних страждань, що і стало наслідком погіршення їх здоров`я.
22.             Вважає, що в даному випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між емоційними стражданнями позивачів і погіршенням стану їх здоров`я та діями державного виконавця, вчиненими на примусове виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2011 року, яким зобов`язано ЛМКП «Айсберг» виконати вимогу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо укладення з позивачами договорів про надання послуг з утримання будинку.
23.             Водночас, під час розгляду справи №461/12597/15 судом встановлено, що незважаючи на відсутність укладеного між позивачами та ЛМКП «Айсберг» договору щодо надання послуг із утримання будинку та прибудинкової території, позивачі фактично користуються наданими житлово-комунальними послугами.
24.             З огляду на доводи касаційної скарги Міністерство юстиції Українине погоджується з висновками апеляційного суду щодо вирішення позову в частині стягнення моральної шкоди, тому в іншій частині (щодо вирішення майнової шкоди), постанова апеляційного суду судом касаційної інстанції не переглядається відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України.
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
25.             У лютому 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили касаційну скаргу залишити без задоволення та розглянути можливість збільшити розмір морального відшкодування до 100 000,00 грн кожному позивачу, посилаючись на неналежне виконання рішення суду напротязі вже 12 років, що  в свою чергу завдає їм велику моральну шкоду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26.             Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2011 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ЛМКП «Айсберг» про зобов`язання до вчинення дій задоволено. Зобов`язано ЛМКП «Айсберг» виконати вимогу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року щодо укладення договору «Про надання послуг з утримання будинку» та укласти договір «Про надання послуг з утримання будинку» з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ЛМКП «Айсберг» виконати вимогу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року щодо укладення договору та укласти договір «Про надання послуг з вивезення побутових відходів на основі типового договору» відповідно до Постанови КМУ № 1070 від 10 грудня 2008 року «Про затвердження Правил надання послуг з вивезення побутових відходів» з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.
27.             На виконання зазначеного рішення Галицьким районним судом м. Львова 
01 листопада 2011 року видано виконавчий лист № 2- 446/11.
28.             04 травня 2012 року державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та надано боржнику самостійний термін для виконання до 11 травня 2012 року.
29.             Постановою державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ від 28 вересня 2012 року виконавче провадження закінчено, оскільки згідно з актами державного виконавця боржником виконавчий документ не виконано.
30.             Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 лютого 2014 року у справі № 1304/9330/12 скасовано постанову державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Галяс С. І. від 28 вересня 2012 року про закінчення виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1 та зобов`язано поновити виконавче провадження з виконання рішення Галицького районного суду м .Львова у справі № 2-446/11 від 09 вересня 2011 року.
31.             Скасовуючи вказану постанову про закінчення виконавчого провадження, суд посилався на те, що державним виконавцем не було вжито усіх передбачених виконавчих дій з виконання виконавчого листа № 2-446/11, виданого 01 листопада 2011 року, що свідчить про те, що оскаржувана постанова була винесена передчасно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».
32.             13 лютого 2015 року державним виконавцем на виконання вимог статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» на адресу Галицького районного суду м. Львова скеровано постанову про відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_1.
33.             05 лютого 2019 року державним виконавцем на підставі пункту 11 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
34.             Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року визнано неправомірними дії державного виконавця Галицького відділу ДВС міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо прийняття постанови від 05 лютого 2019 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та зобов`язано державного виконавця Галицького відділу ДВС міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області відновити виконавче провадження № НОМЕР_1.
35.             Постановою державного виконавця від 07 травня 2019 року виконавче провадження відновлено.
36.             23 лютого 2021 року державним виконавцем надіслано на адресу правоохоронних органів повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з невиконанням рішення суду.
37.             03 березня 2021 року державним виконавцем, керуючись вимогами пункту 16 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
38.             13 червня 2022 року державним виконавцем на підставі пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
39.             10 січня 2023 року Галицьким районним судом м. Львова визнано дії державного виконавця щодо прийняття постанови від 03 березня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 неправомірними та скасовано постанову від 13 червня 2022 року, винесену державним виконавцем про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» по виконавчому листу № 2-446/11, зобов`язано державного виконавця відновити виконавче провадження № НОМЕР_1.
40.             Протиправність дій державного виконавця встановлена ухвалами Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року та від 10 січня 
2023 року, а тому відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
41.             Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених упункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
42.             Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
43.             Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
44.             Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
45.             Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
46.             Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
47.             Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
48.             Розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
49.             Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
50.             Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
51.             Аналіз положень статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
52.             Загальні підстави відповідальності за майнову та моральну шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких:
моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом;
шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173, 1174 ЦК України).
53.             Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
54.             Як свідчить тлумачення статей 23, 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, відшкодовується державою, і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
55.             Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
56.             У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18), зазначено, що«у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункти 71, 22 листопада 2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача».
57.             Отже, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
58.             Схожі висновки викладені й у постанові Верховного Суду від 02 березня 
2023 року у справі № 607/21703/21(провадження № 61-11873св22)
59.             У справі, що переглядається, суди встановили, що державним виконавцем не здійснювалися в повній мірі заходи щодо забезпечення виконання рішення суду в примусовому порядку, що встановлено відповідними судовими рішеннями та призвело до порушення права позивачів, що проявилося у постійних душевних стражданнях, переживаннях, безвихідності, безпомічності, психологічних та нервових зривах, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів, у зв`язку із чим суди як першої, так і апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивачам дійсно було завдано моральної шкоди.
60.             Водночас, апеляційний суд, врахувавши правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), дійшов обґрунтованого висновку, що залучення до вирішення судового спору Міністерства юстиції України та незалучення органу, діями якого безпосередньо заподіяно шкоду позивачеві, не впливає на правильне визначення належного відповідача у справі, яким є держава, а не орган, діями якого, на переконання позивачів, заподіяно шкоду.
61.             При цьому суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що претензії позивачів щодо утримання будинку пред`являються саме до ЛМКП «Айсберг»і саме в результаті його винних дій останнім завдано фізичних та емоційних страждань, оскільки звертаючись до суду з цим позовом позивачі посилалися на завдання їм моральної шкоди саме у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду органами державної виконавчої служби, що зокрема підтверджено і відповідними судовими рішеннями.
62.             Отже суд апеляційної інстанції, виходячи із обставин справи і зібраних доказів, врахувавши характер та обсяг заподіяних позивачам моральних страждань, засади розумності і справедливості, обґрунтовано вважав за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди по 10 000,00 грн на користь кожного з позивачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
63.             Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 920/316/17, 
від 21 грудня 2018 року у справі № 920/31/18, від 11 серпня 2019 року у справі 
№ 757/24365/18-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, 
від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17, на які посилався заявник у касаційній скарзі.
64.             Верховний Суд відхиляє доводи позивачів, викладені у відзиві на касаційну скаргу, щодо збільшення розміру морального відшкодування до 100 000,00 грн кожному з них, оскільки вони не звертались до суду з касаційною скаргою та постанову суду апеляційної інстанції в цій частині не оскаржували.
65.             Отже, доводи касаційної скарги представника Міністерства юстиції України не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
66.             Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження 
№ 14-446цс18).
67.             Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
68.        Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
69.        Розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.                 Касаційну скаргу представника Міністерства юстиції України - Євглевської Олександри Володимирівни залишити без задоволення.
2.                 Постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	Н. Ю. Сакара  	
 	О. В. Білоконь  	
 	О. М. Осіян