ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
05 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 208/9789/21
провадження № 51-454км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
законного представника потерпілих
(у режимі відеоконференції)                             ОСОБА_6 ,
захисника (у режимі відеоконференції)         ОСОБА_7 ,
засудженого (у режимі відеоконференції)   ОСОБА_8 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021041160000438 від 01 серпня 2021 року, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 153, частинами 4, 6 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року  ОСОБА_10  визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 153, частинами 4, 6 ст. 152 КК України, та призначено йому покарання за ч. 3 ст. 153 КК України (у редакції Закону від 01 червня 2010 року) у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч. 4 ст. 152 КК України (у редакції Закону від 01 червня 2010 року) у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч. 4 ст. 152 КК України (у редакції Закону від 06 грудня 2017 року) у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч. 6 ст. 152 КК України (у редакції Закону від 19 грудня 2019 року) у виді позбавлення волі на строк 15 років.
На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань    ОСОБА_11  призначено остаточне покаранняу виді позбавлення волі на строк 20 років.
Вирішено питання щодо цивільних позовів, процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення провадження.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, які детально викладені у вироку, у червні 2011 року у нічний час доби (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_8 , який є батьком на той час малолітньої ОСОБА_12 , перебуваючи в одній з кімнат квартири АДРЕСА_2 , користуючись її безпорадним станом, здійснив задоволення статевої пристрасті неприродним способом у вигляді анального проникнення в тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій.
Надалі, діючи повторно, у період часу з червня по серпень 2011 року, ОСОБА_8 , перебуваючи за вказаною вище адресою, користуючись безпорадним станом малолітньої потерпілої ОСОБА_12 , застосовуючи фізичне насилля відносно останньої, здійснив задоволення статевої пристрасті неприродним способом у вигляді анального проникнення у тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій аналогічним способом не менше трьох разів.
Діючи повторно, протягом серпня - жовтня 2012 року, ОСОБА_8 , перебуваючи за тією ж адресою, користуючись безпорадним станом малолітньої потерпілої ОСОБА_12 , застосовуючи відносно дитини економічне та психологічне насилля, здійснив задоволення статевої пристрасті неприродним способом у вигляді орального проникнення у тіло малолітньої потерпілої з використанням геніталій не менше трьох разів.
Повторно, влітку 2012 року у денний час доби (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_8 , реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на зґвалтування малолітньої ОСОБА_13 , перебуваючи у одній з кімнат зазначеної квартири, користуючись її безпорадним станом, застосував відносно неї фізичне насильство та здійснив з останньою статеві зносини природнім способом шляхом вагінального проникнення у тіло малолітньої дитини.
Діючи повторно, у 2015 році у нічний час доби (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_8 , який є батьком малолітньої ОСОБА_14 , перебуваючи з нею в одній з кімнат зазначеної квартири, користуючись її безпорадним станом, вчинив задоволення статевої пристрасті неприродним способом у вигляді орального проникнення у тіло дитини з використанням геніталій.
Надалі, навесні 2017 року в денний час доби (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_8 , діючи повторно, перебуваючи в одній з кімнат зазначеної квартири, користуючись безпорадним станом малолітньої ОСОБА_14 , застосувавши до потерпілої фізичне насильство, вчинив задоволення статевої пристрасті неприродним способом шляхом анального проникнення у тіло дитини, яка не досягла 14 років, із використанням геніталій.
Крім того, у період часу з 2016 року по листопад 2019 року (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_8 за вказаною адресою, застосовуючи до Гайдай ОСОБА_12 економічне, психологічне та фізичне насилля, не менше трьох разів вступав з нею у статеві зносини, пов`язані із вагінальним проникненням у тіло дитини, що не досягла 14-ти річного віку, з використанням геніталій.
Діючи повторно, ОСОБА_8 систематично, починаючи з 2016 року по кінець липня 2021 року з періодичністю приблизно один раз на два тижні за вказаною адресою, застосовуючи до ОСОБА_14 економічне та психологічне насилля, здійснював вагінальне проникнення у тіло останньої з використанням пальців рук.
Діючи повторно, ОСОБА_8 приблизно у червні чи на початку липня 2021 року (більш точний час у ході досудового розслідування не встановлено), реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на зґвалтування малолітньої ОСОБА_13 , у нічний час доби здійснив вагінальне проникнення з використанням геніталій у тіло потерпілої, яка не досягла 14-ти річного віку.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 04 грудня 2023 року апеляційні скарги  ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7  залишив без задоволення, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_15 задовольнив, вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року змінив у частині призначеного покарання. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначив ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подаликасаційні скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження,просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а провадження в справі закрити у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:
·        його винуватість не доведена в ході судового розгляду кримінального провадження;
·        під час затримання правоохоронними органами 31 липня 2021 року йому не повідомили підстави підозри, не розтлумачили права та не надали можливість зв`язатися з адвокатом, отже усі слідчі дії були проведені без участі захисника;
·        у ході підготовчого судового засідання до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з порушенням порядку, передбаченого КПК України;
·        суди уваги не звернули на те, що під час досудового розслідування до засудженого застосовувалися недозволенні методи ведення слідства, у наслідок яких останній був госпіталізований з численними травмами;
Стверджує, що апеляційний суд:
·        не розглянув клопотання про проведення судово-медичної експертизи за фактом його побиття;
·        не надав можливості захиснику ознайомитися з доповненнями засудженого до апеляційної скарги;
·        належним чином не перевірив усіх доводів апеляційної скарги та не дав на них вичерпної відповіді.
На адресу Верховного Суду від прокурора Кам`янської окружної прокуратури  ОСОБА_16  надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких остання просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений  ОСОБА_8  та його захисник ОСОБА_7 касаційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 вважав доводи касаційної скарги необґрунтованими та просив залишити її без задоволення.
Законний представник потерпілих ОСОБА_6 просив розглянути касаційну скаргу, покладаючись на розсуд суду.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Однак суть більшості доводів касаційної скарги засудженого зводиться до тверджень про незаконність і необґрунтованість висновків судів у частині визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року в справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року в справі №  754/17019/17, від 16 вересня 2020 року в справі № 760/23459/17 та ін.).
Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо    ОСОБА_10 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість     ОСОБА_10  у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 153, частинами 4, 6 ст. 152 КК України.
Водночас суди обґрунтували свої рішення показаннями потерпілих  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 , свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та  ОСОБА_23 , протоколом огляду місця події від 01 серпня 2021 року, висновком експерта № 11-С-Е від 16 серпня 2021 року, висновком експерта № 12-С-Е від 01 вересня 2021 року, висновком експерта № 14-С-Е від 15 вересня 2021 року, висновком експерта № 13-С-Е від 20 вересня 2021 року, висновком експерта № 10-С-Е від 26 серпня 2021 року, актом обстеження умов проживання від 03 серпня 2021 року, актом обстеження умов проживання від 20 серпня 2021 року, повідомленням про сім`ю ОСОБА_21 , яка перебуває у складних життєвих обставинах від 09 грудня 2019 року, договором про здійснення соціального супроводу № 128 від 26 грудня 2019 року родини ОСОБА_21 , наказом Кам`янського міського центру соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді № 61 від 26 грудня 2019 року «Про соціальний супровід сім`ї ОСОБА_21 , яка опинились в складних життєвих обставинах», наказом Департаменту соціальної політики КМР № 32 «аг» від 24 лютого 2020 року «Про припинення соціального супроводу сім`ї ОСОБА_21 », характеризуючими матеріалами ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 , висновками судово-психіатричних експертиз № 320 від 17 серпня 2021 року, № 321 від 17 серпня 2021 року, № 319 від 17 серпня 2021 року, № 332 від 20 серпня 2021 року, висновком експерта № 4602/5493-21 від 01 листопада 2021 року, висновком експерта № 4603/5494-21 від 01 листопада 2021 року, висновком експерта № 4604/5495-21 від 01 листопада 2021 року.
Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що безпосередньо допитаний у судовому засіданні ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не визнав, зазначив, що жодних дій сексуального характеру відносин своїх дітей не вчиняв. Вважав, що потерпілі його обмовляють. Водночас від надання будь-яких показань відмовився, на підставі ст. 63 Конституції України.
Втім, суди першої та апеляційної інстанцій установили, що винуватість  ОСОБА_8 підтверджується, зокрема:
- показаннями потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 , з яких, серед іншого, убачається, що саме ОСОБА_8 застосовував до них сексуальне насильство. Під час судового розгляду потерпілі вказували на факти психологічного насильства, які виразились у постійних погрозах відібрання їх з родини, демонстрації фільмів про життя у дитячих будинках, що сформувало у потерпілих сприйняття небезпеки перебування у таких місцях та стійке небажання бути вилученими до притулку та, відповідно, страх непокори протиправним наказам та бажанням батька. Крім того, потерпілі, кожна окремо, підтвердили застосування до них і економічного насильства, що виражалось у відсутності потрібних для зростання і розвитку продуктів харчування, у наданні можливостей отримати бажані солодощі, засоби для саморозвитку виключно в обмін на задоволення сексуального потягу батька.
Судами встановлено, що під час судового розгляду кримінального провадження вони чітко відображали події статевих актів, способи застосованого до них насилля та придушення опору. Зокрема, ОСОБА_12 зазначала, що вона чинила опір сексуальному насиллю збоку батька ОСОБА_8 шляхом укусу його статевого члену під час орального проникнення у її тіло, що також підтверджується й висновком судово-медичної експертизи № 10-С-Е від 26 серпня 2021 року, у якому відображено наявність шраму на статевому члені ОСОБА_8 . Крім того, ОСОБА_13 вказувала, що у ході протиправних дій батька, пов`язаних із посяганням на її статеву свободу і недоторканість, вона надбила останньому зуб.
- показаннями свідка ОСОБА_21 , яка в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною обвинуваченого, однак про вчинення чоловіком насильств сексуального характеру відносно їхніх доньок дізналась у 2021 році, при розмові з донькою ОСОБА_14 . Зазначила, що вона була свідком епізоду у ванній кімнаті, де побачила, що ОСОБА_8 сидів зі спущеними штанами, а донька ОСОБА_12 сиділа перед ним на колінах. Стверджувала, що діти ніколи їй не розповідали про знущання над ними зі сторони батька;
- показаннями свідка ОСОБА_20 , яка, зокрема, зауважила, що вона була класним керівником Ліди та Ренати. Зазначила, що коли вчинялось стосовно дівчат насилля вона не помітила. Зауважувала, що діти не схильні обманювати чи оговорювати, за ними вона такого не помічала. 
- показаннями свідка ОСОБА_22 , відповідно до яких вона була класним керівником ОСОБА_14 , однак про вказані події їй не відомо. Стверджувала, що ОСОБА_14 не схильна до обману.
- показаннями свідка ОСОБА_23 , який пояснив, що зустрічався з ОСОБА_12 з 29 вересня 2019 року. Стверджував, що дівчина розповідала йому раніше про те, що батько її ґвалтував з 6 до 10 років. У серпні 2021 року він дізнався, що батько чіпляється до сестри ОСОБА_12, та відразу зателефонував в поліцію і повідомив про ці обставини. Зауважував, що ОСОБА_12 завжди спала лише на спині і боялася, бо насильство збоку батька відбувалось, коли вона лежала на животі. Вказував, що йому відомо про те, що в 6 років батько заламав ОСОБА_12 руку.
- протоколом огляду місця події від 01 серпня 2021 року з фототаблицею до нього, згідно з яким було оглянуто квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , та вилучено простирадло з ліжка кімнати № 1, яке поміщено до спеціального пакету (т. 2, а.с. 31-40);
- висновком експерта № 11-С-Е від 16 серпня 2021 року, відповідно до якого, у ході судово-медичної експертизи ОСОБА_13 , зокрема, виявлено, що її дівоча пліва у минулому кільцеподібної форми, на 9-ти годинах умовного циферблату має старий розрив, який доходить до основи, краї його потовщені, отвір дівочої пліви вільно пропускає кінчики двох зімкнених пальців, що може свідчити про те, що посвідчена раніше жила статевим життям. Давність утворення розриву дівочої пліви на момент огляду встановити неможливо через довготривалість минулого часу (т. 2, а.с. 44-45);
- висновком експерта № 12-С-Е від 01 вересня 2021 року згідно з яким, під час судово-медичній експертизі ОСОБА_12 , зокрема, виявлено, що дівоча пліва в минулому кільцеподібної форми, на 5-ти та 9-ти годинах умовного циферблату маються старі розриви, краї котрих потовщені, білісуватого кольору, добре супоставимі, отвір дівочої пліви вільно пропускає кінчики двох зімкнених пальців, що може свідчити про те, що посвідчена раніше жила статевим життям. Давність утворення розриву дівочої пліви на момент огляду встановити неможливо через довготривалість минулого часу (т. 2, а.с. 46-47);
- висновком експерта № 14-С-Е від 15 вересня 2021 року відповідно до якого, зокрема, встановлено, що ОСОБА_12 статевої зрілості не досягла (т. 2, а.с. 48);
- висновком експерта № 13-С-Е від 20 серпня 2021 року, яким, зокрема, визначено, що дівоча пліва ОСОБА_19 - кільцеподібної форми, висотою 0,4-0,6 см, на 8-ми годинах умовного циферблату годинника - має старий розрив дівочої пліви на , краї котрого тонкі добре супостовимі, блідо-білісуватого кольору; отвір дівочої пліви 0,7-0,9 см, при введенні кінчика мізинця відсутнє кільце обхвату, таким чином, анатомічна цілісність дівочої пліви в ОСОБА_19 - порушена, та (враховуючи характер дівочої пліви, характер виявленого на ній старого розриву на висоти, обставини справи), це могло виникнути внаслідок механічної дії в ділянку статевих органів тупого твердого предмету, предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо, пальцями рук. Давність утворення розриву дівочої пліви більше 10-ти діб на момент огляду (т. 2, а.с. 49-50);
- висновком експерта № 10-С-Е від 26 серпня 2021 року, згідно з яким, під час судово-медичної експертизи ОСОБА_8 виявлено рубець на шкірі статевого члену, що може бути слідом загоєння рани, спричиненої твердим предметом з обмеженою, можливо загостреною контактуючою поверхнею, давність утворення котрої становить більше ніж 1,5 року на момент огляду (т. 2, а.с. 51-52);
- характеризуючими матеріалами ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 (т. 2, а.с. 71-76, 77-81, 82-85);
- висновками судово-психіатричних експертиз № 320, № 321 та № 319 від 17 серпня 2021 року, відповідно до яких ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_19 в період вчинення стосовно них протиправних дій на хронічне психічне захворювання, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки не страждали і в теперішній час не страждають (т. 2, а.с. 116-124, 125-129, 130-137);
- висновком судово-психіатричної експертизи № 332 від 20 серпня 2021 року, згідно з яким ОСОБА_8 на хронічне психічне захворювання, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки в період інкримінованих йому діянь не страждав і в теперішній час не страждає. Виявляв раніше і виявляє в теперішній час емоційно нестійкий розлад особистості. Під час інкримінованих йому діянь він міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Іспитований у теперішній час також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 2, а.с. 138-143);
- висновком експерта № 4602/5493-21 від 01 листопада 2021 року, згідно з яким за результатами проведення судово-психологічної експертизи встановлено, що враховуючи, що сексуальне насилля по відношенню до ОСОБА_12 здійснювалось протягом тривалого часу (орієнтовно у віці з 7 до 15 років), розуміння ОСОБА_12 характеру і соціального значення статевих відносин, ситуації сексуального насилля з боку батька ОСОБА_8 поширювалося із дорослішанням підекспертної. З урахуванням обставин сексуального насилля: залежність від дорослих членів родини, переважання дорослого чоловіка в силі і статусі, відсутність захисту з боку матері, обмеженого життєвого досвіду і знань щодо способів самозахисту, ОСОБА_12 об`єктивно не мала можливості здійснювати ефективний опір діям ОСОБА_8 . На час психологічного експертного обстеження ОСОБА_12 розуміє характер і значення сексуального насилля з боку батька та може чинити опір. Неповнолітня ОСОБА_12 з урахуванням її віку, індивідуально-психологічних особливостей не схильна до підвищеного фантазування, навіюваності, підвищеної підкори впливу оточуючих. Особливості розповіді підекспертної про події, що склалися у її житті, вказують на закономірне прагнення ОСОБА_12 створити необхідний для неї психологічний захист від впливу ситуації, спогади про яку є актуальними й досі, травмують психіку підекспертної і негативно впливають на її психічну діяльність у цілому. Умови сімейного виховання, в яких виховувалась ОСОБА_12 створені ОСОБА_8 та  ОСОБА_21 негативно вплинули на розвиток та емоційну сферу підекспертної, порушили стан її психічного благополуччя, суттєво спотворили процес формування ОСОБА_12 , як особистості (т. 2, а.с. 145-163);
- висновком експерта № 4603/5494-21 від 01 листопада 2021 року за результатами проведення судово-психологічної експертизи, відповідно до якого, враховуючи, що сексуальне насилля по відношенню до ОСОБА_13 здійснювалось протягом тривалого часу (орієнтовно з 7 років), розуміння ОСОБА_13 характеру і соціального значення статевих відносин, ситуації сексуального насилля з боку батька поширювалося із дорослішанням підекспертної. З урахуванням обставин сексуального насилля: залежність від дорослих членів родини, переважання дорослого чоловіка в силі і статусі, обмеженого життєвого досвіду і знань щодо способів самозахисту, ОСОБА_13 об`єктивно не мала можливості здійснювати ефективний опір діям ОСОБА_8 . На час психологічного експертного обстеження ОСОБА_13 розуміє характер і значення сексуального насилля з боку батька та може чинити опір. Неповнолітня ОСОБА_13 з урахуванням її віку, індивідуально-психологічних особливостей не схильна до підвищеного фантазування, навіюваності, підвищеної підкори впливу оточуючих. Ситуація, що досліджується за справою є психотравмувальною для ОСОБА_13 , спогади про неї є актуальними й досі, травмують психіку підекспертної і негативно впливають на її психічну діяльність у цілому. Умови сімейного виховання, в яких знаходилася ОСОБА_13 створені ОСОБА_8 та ОСОБА_21 негативно вплинули на розвиток та емоційну сферу підекспертної, порушили стан її психічного благополуччя, суттєво спотворили процес формування ОСОБА_13 , як особистості (т. 2, а.с. 165-178);
- висновком експерта № 4604/5495-21 від 01 листопада 2021 року за результатами проведення судово-психологічної експертизи, згідно з яким з урахуванням вікових індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_19 і специфіки досліджуваної ситуації, вона не була здатна у повній мірі розуміти характер і значення дій, які з нею вчинювалися, що зумовило нездатність для ОСОБА_19 чинити спротив діям батька. Індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_19 можуть суттєво вплинути на поведінку підекспертної у складних життєвих ситуаціях у вигляді полегшеного формування стану розгубленості, страху, дезорганізації діяльності. Неповнолітня ОСОБА_19 з урахуванням її віку, індивідуально-психологічних особливостей не схильна до підвищеного фантазування, навіюваності, підвищеної підкори впливу оточуючих. Ситуація, що досліджується за справою є психотравмувальною для ОСОБА_19 . Умови сімейного виховання, в яких знаходилась ОСОБА_19 , створені ОСОБА_8 та ОСОБА_21 , негативно вплинули на розвиток та емоційну сферу підекспертної, порушили стан її психічного благополуччя, суттєво спотворили процес формування ОСОБА_19 , як особистості.
Оцінивши вищенаведені докази у їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що вони є допустимими, належними, достовірними і достатніми для встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, та такими, що не викликають сумнівів. Водночас суди дійшли переконання, що надані під час судового розгляду показання потерпілих і свідків є послідовними, та у своїй сукупності з іншими доказами вказують на те, що статеві злочини мали місце, і вони були поєднані із застосуванням насилля до дітей, а також вони повністю підтверджують винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 153, частинами 4, 6 ст. 152 КК України.
Зі свого боку суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що всупереч доводам сторони захисту, матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей, які б свідчили про неправдивість показань потерпілих, оскільки вони в повній мірі узгоджуються між собою та з іншими дослідженими місцевим судом доказами.
Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими рішення суддів щодо визнання  ОСОБА_8 винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки такі висновки суди зробили, виходячи з усього комплексу встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи.
З огляду на викладене, на думку Верховного Суду, доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів.
Втім, як уже зазначалося вище, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.
Водночас колегії суддів необхідно вирішити питання, чи мають місце в цьому конкретному кримінальному провадженні істотні порушення вимог процесуального закону, про які йдеться в касаційній скарзі.
Щодо доводів засудженого про те, що під час його затримання правоохоронними органами 31 липня 2021 року останньому не повідомили підстави його підозри, не розтлумачили права та не дали можливості зв`язатися з адвокатом, отже усі слідчі дії були проведені без участі захисника
Вказані доводи сторони захисту були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.
Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що 01 серпня 2021 року на підставі протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення органом досудового розслідування були внесені відомості до ЄРДР про вчинення ОСОБА_8 дій сексуального характеру стосовно його малолітніх дітей (т. 2, а.с. 20-23).
03 серпня 2021 року з 19:15 по 19:25 старшим слідчим СВ Кам`янського РУП ОСОБА_29 роз`яснено ОСОБА_8 його право на захист, про що свідчить особистий підпис останнього у відповідному протоколі (т. 2, а.с. 100). Зі змісту зазначеного протоколу вбачається, що ОСОБА_8 висловив своє бажання залучити адвоката за рахунок держави, після чого Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області був призначений адвокат ОСОБА_30 (т. 2, а.с. 102).
Надалі 03 серпня 2021 року о 19:30 відповідно до наявної у матеріалах справи розписки ОСОБА_8 у присутності вказаного захисника було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 153, частинами 4, 6 ст. 152 КК України, вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки, а також оголошено та роз`яснено його права, про що свідчать особисті підписи як ОСОБА_8 , так і його захисника - адвоката ОСОБА_31 (т. 2, а.с. 95).
04 серпня 2021 року за ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області до ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою (т. 2, а.с. 104-105). На підставі вказаної ухвали о 16:20 того ж дня останнього фактично було затримано органами досудового розслідування (т. 2, а.с. 106).
Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей про те, що ОСОБА_8 був затриманий правоохоронними органами саме 31 липня 2021 року, водночас будь-яких фактичних даних, які б підтверджували вказані обставини, не містить і касаційна скарга.
До того ж у справі відсутні відомості й про те, що сторона захисту зверталася до правоохоронних органів зі скаргами або повідомленнями щодо незаконного затримання ОСОБА_8 .
Варто зауважити, що статтею 52 КПК Українипередбачено, що участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.
Водночас колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що навіть обов`язкова участь захисника у кримінальному провадженні за КПК України не передбачає обов`язкової участі цього захисника в усіх без винятку слідчих діях (див. наприклад, постанови Верховного Суду: від 10 грудня 2020 року в справі № 751/602/18; від 31 березня 2021 року в справі № 727/8945/17; від 21 липня 2021 року в справі № 175/935/19-к; від 15 вересня 2021 року в справі № 476/579/18).
Спростовуючи доводи сторони захисту в цій частині, апеляційний суд у своєму рішенні також слушно зауважив, що наявні у матеріалах справи процесуальні документи не дають суду підстав уважати, що органом досудового розслідування будь-яким чином було порушено право ОСОБА_8 на захист, враховуючи, що у проміжок часу з 31 липня 2021 року по 04 серпня 2021 року жодні слідчі дії з ним як з особою, яка перебувала у статусі підозрюваного, не проводилися.
З огляду на вищевикладене вказані доводи сторони захисту є необґрунтованими.
Щодо доводів засудженого про те, що його було піддано фізичному впливу з боку органів досудового розслідування
Так, ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі стверджує, що у ході досудового розслідування до нього застосовувалися недозволенні методи ведення слідства, у наслідок яких він був госпіталізований з численними травмами, на що суди уваги не звернули, хоча засуджений неодноразово наголошував на цьому в процесі судового розгляду кримінального провадження.
Варто зауважити, що під час судового розгляду кримінального провадження  ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень не визнавав, отже підстав уважати, що він оговорив себе під впливом недозволених методів досудового слідства, немає.
Водночас, протягом досудового розслідування та судового розгляду сторона захисту також не зверталася до відповідних органів в порядку ст. 214 КПК України за фактом здійснення фізичного чи психологічного впливу на  ОСОБА_8  Вперше на такі обставини сторона захисту послалася лише в касаційній скарзі.
Так, у ході перевірки матеріалів кримінального провадження Верховним Судом встановлено, що 25 січня 2022 року під час судового засідання у Заводському районному суді м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_8 скаржився на погане самопочуття, оскільки нещодавно його було прооперовано у закладі охорони здоров`я, однак причин своєї госпіталізації суду не зазначав.
Більш того, технічними записами судових засідань підтверджується, що останній жодного разу не повідомляв судам, що він піддавався фізичному тиску з боку органів досудового розслідування. Поряд з цим, всупереч доводам касаційної скарги, відомостей про застосування до ОСОБА_8 недозволених методів слідства не містить ані його апеляційна скарга, ані доповнення до неї, отже суди першої та апеляційної інстанцій не мали будь-яких підстав для проведення відповідних перевірок.
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що твердження сторони захисту про застосування до  ОСОБА_8 неправомірного тиску працівниками правоохоронних органів є безпідставними.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження і це підтверджується технічним записом судових засідань, під час апеляційного розгляду кримінального провадження 20 листопада 2023 року  ОСОБА_8 подав до суду доповнення до своєї апеляційної скарги разом з низкою клопотань. На прохання головуючого судді оголосити подані клопотання (оскільки їх зміст був викладений нерозбірливим почерком) ОСОБА_8 наполягав на долученні до матеріалів справи лише вказаних доповнень, а після повторного питання колегії суддів апеляційної інстанції щодо поданих клопотань останній повідомив, що клопотань у нього немає.
Отже доводи засудженого про те, що апеляційний суд не розглянув його клопотання про проведення судово-медичної експертизи також є необґрунтованими.
Щодо доводів про несанкціоноване тримання ОСОБА_8 під вартою під час підготовчого засідання в суді першої інстанції
Так, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що 28 жовтня 2021 року ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було продовжено строк тримання ОСОБА_8 під вартою до 01 грудня 2021 року (т. 2, а.с. 198).
Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 листопада 2021 року у зв`язку з надходженням до суду обвинувального акту призначено підготовче засідання з розгляду кримінального провадження стосовно останнього. (т. 1, а.с. 22).
Під час підготовчого судового засідання 31 листопада 2021 року цим судом було обрано засудженому запобіжний захід у виді тримання під вартою до 27 січня 2022 року (т. 1, а.с.49-50), який 25 січня 2022 року був продовжений до 22 березня 2022 року (т. 1, а.с. 74-75).
Надалі, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2022 року матеріали цього кримінального провадження були направлені для розгляду до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (т. 1, а.с. 46-48).
Ухвалою цього суду від 21 березня 2022 року призначено підготовче засідання з розгляду обвинувального акта стосовно ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 103), а ухвалою від 22 березня 2022 року продовжено строк тримання останнього під вартою до 19 травня 2022 року (т. 1, а.с. 121-122) та неодноразово продовжено відповідними ухвалами до 31 серпня 2022 року (т. 1, а.с 165-166).
Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ухвалою від 01 серпня 2022 року кримінальне провадження за обвинуваченням  ОСОБА_8 було призначено до судового розгляду на 08 серпня 2022 року (т. 1, а.с. 186).
Враховуючи наведене під час проведення підготовчого засідання ОСОБА_8 тримався під вартою на підставі відповідних судових рішень, а отже доводи касаційної скарги у цій частині є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Щодо призначеного покарання
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги у цій частині, засуджений зазначає, що суди призначили йому покарання більше, ніж передбачено нормами КК України.
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Проте вирішення зазначеного питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Колегія суддів уважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримані загальні засади призначення ОСОБА_8 покарання, передбачені статтями 50, 65 КК України.
Так, суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_8  винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 153, частинами 4, 6 ст. 152 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначив йому остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань у виді 20 років позбавлення волі.
Водночас апеляційний суд за наслідками апеляційного перегляду вироку місцевого суду дійшов переконання, що призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк 20 років не ґрунтується на вимогах кримінального закону та є помилковим, та, пославшись на ч. 2 ст. 70 КК України, призначив   ОСОБА_11 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.
За приписами ч. 2 ст. 70 КК України при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Згідно з Постановою пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» остаточне покарання за сукупністю злочинів має визначатися за найбільш суворим видом покарання за окремі злочини, що до неї входять, і в межах санкції того закону, який передбачає більш суворе покарання. Однак якщо хоча б один зі злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для такого виду покарань у Загальній частині КК України.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень,    ОСОБА_10 визнано винуватим, зокрема, у вчиненні особливо тяжких злочинів, покарання за які передбачені у виді позбавлення волі (частини 4, 6 ст. 152 КК України), отже у цьому випадку остаточне покарання повинно бути призначене у межах максимального строку, встановленого у Загальній частині КК України для цього виду покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 63 КК України позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.
Тож, враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції і вважає, що призначене засудженому покарання, встановлене у межах КК України, не порушує загальних засад його призначення та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що суди забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону, тобто дотримали положень ст. 22 КПК України, згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідили всі докази, дали їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Водночас апеляційний суд належним чином перевірив усі доводи, викладені у апеляційних скаргах засудженого та захисника, та навів достатні мотиви на їх спростування.
Отже, на переконання колегії суддів касаційного суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними й обґрунтованими, належним чином вмотивованими, і в повній мірі відповідають приписам статей 370та 419 КПК України, тому касаційні доводи засудженого в цій частині теж неприйнятні.
Інші ж доводи касаційної скарги не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                 ОСОБА_3