ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 461/7330/15-ц
провадження № 61-2984св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач (за первісним позовом) -  ОСОБА_1 а,
відповідач (за первісним позовом) -  ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, ОСОБА_3 ,
 
позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
відповідач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
позивач (третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) - ОСОБА_4 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року у складі судді Мисько Х. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, ОСОБА_3 , про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності, витребування майна, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним акта в частині засвідчення факту проживання та встановлення фактів та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., ОСОБА_3 , про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння.
 
Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її двоюрідна сестра ОСОБА_5 , яка до смерті проживала разом з нею в належному позивачу на праві власності житловому будинку в м. Миколаєві Львівської області. Стверджувала, що за правом представлення, передбаченим частиною четвертою статті 1266 ЦК України та статтею 1263 ЦК України, вона належить до третьої черги спадкоємців за законом та є єдиною спадкоємицею, оскільки заповіту складено не було, а інших спадкоємців за законом, окрім неї, немає. Зазначала, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , однак оформити право власності на спадщину та реально вступити у володіння квартирою вона не мала змоги, оскільки стосовно ОСОБА_5 були вчинені злочинні шахрайські та насильницькі дії, що підтверджується вироком Галицького районного суду м. Львова від 29-30 грудня 2010 року, який набрав законної сили 26 лютого 2011 року. 
 
Вказувала, що протягом 2002-2005 років громадянка ОСОБА_6 . шість разів поміщала ОСОБА_5 на тривале лікування до психіатричних лікарень, а в травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами шляхом обману та зловживанням довірою отримала від ОСОБА_5 довіреність на право розпорядження її майном, в результаті чого незаконно заволоділа вищезазначеною квартирою, яку продала ОСОБА_7 , а в подальшому квартира була перепродана ОСОБА_8 , який в свою чергу продав її ОСОБА_3 , який, знаючи про факт шахрайства, продав квартиру на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 . 
 
Оскільки на час смерті ОСОБА_5 проживала разом з позивачем, а тому вона вважається особою, яка прийняла спадщину. Подати відповідні документи на підтвердження родинних відносин вона не може, оскільки разом з квартирою ОСОБА_6 одночасно заволоділа і всіма документами ОСОБА_5 , у зв`язку з чим нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про спадщину, а з моменту отримання відмови нотаріуса у неї виникло право на пред`явлення позову до суду про визнання її спадкоємицею ОСОБА_5 . Наголошувала, що якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо воно вибуло з його володіння не з його волі. 
 
З наведених підстав позивач просила суд: 
- визнати ОСОБА_1 спадкоємицею ОСОБА_5 та факт прийняття спадщини після її смерті; 
- визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. 08 травня 2002 року, зареєстровану за реєстровим № 1851 на підставі якої ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_6 розпоряджатися її майном, як таку, що видана внаслідок шахрайських дій;
- визнати ОСОБА_1 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_5 , враховуючи факт родинних стосунків та прийняття нею спадщини; 
- витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 .
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Г. М., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним акта в частині засвідчення факту проживання та встановлення фактів. 
 
Зустрічний позов мотивував тим, що свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала актом без дати та номера, який складений депутатом Миколаївської міської ради Львівської області та засвідчує факт проживання ОСОБА_5 з 2004 року по 2006 рік без реєстрації разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , зі змісту якого вбачається, що він складався для зовсім інших потреб, наприклад, для отримання матеріальної допомоги від Миколаївської міської ради Львівської області або для отримання субсидій тощо. Зазначає, що у складеному акті, який стосувався виключно матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 , невідомо ким дописано те, що ОСОБА_5 постійно проживала з ОСОБА_1 за вказаною адресою з 2004 року по 2006 рік. На його думку акт не відповідає дійсності, оскільки спростовується вироком Галицького районного суду м. Львова від 29-30 грудня 2010 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених частинами другою, четвертою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України, яким встановлено, що протягом 2003-2005 років ОСОБА_6 чотири рази поміщала ОСОБА_5 для лікування в Почаївську психіатричну лікарню Тернопільської області, а тому ОСОБА_5 не могла постійно проживати з ОСОБА_1 протягом 2004-2006 років. 
 
Звертав увагу на те, що ОСОБА_1 не зверталася до суду про встановлення факту постійного проживання разом з померлою ОСОБА_5 , також не подавала заяву про надання їй додаткового строку для подання спадщини, не вчиняла жодних процесуальних дій, які б свідчили про те, що вона прийняла спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк, чого ОСОБА_1 не зробила, а тому не прийняла спадщину. 
 
З наведених підстав (із врахуванням уточнених позовних вимог) позивач за зустрічним позовом просив суд:
- визнати недійним акт б/н Миколаївської міської ради Львівської області в частині засвідчення факту проживання громадянки ОСОБА_5 з 2004 по 2006 роки без реєстрації (прописки) постійно разом з громадянкою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- встановити факт, яким визнати ОСОБА_1 такою, що не прийняла спадщину від ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- встановити факт, яким визнати, що ОСОБА_1 є такою, що не проживала з  ОСОБА_5 з 2004 по 2006 роки без реєстрації постійно за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- встановити факт, яким визнати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не є двоюрідними сестрами; 
- встановити факт, яким визнати, що квартира АДРЕСА_1 не ввійшла в спадкову масу після смерті ОСОБА_5 ;
- встановити факт, яким визнати, що ОСОБА_1 такою, що ніколи не була та не є власником квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати дійсною нотаріальну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. від 08 травня 2002 року, зареєстровану за реєстровим № 1851 від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 ; 
- визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 16 травня 2002 року, за яким ОСОБА_6 від імені ОСОБА_5 відчужила вказану квартиру ОСОБА_7 ;
- визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 04 квітня 2006 року, за яким ОСОБА_3 відчужив вказану квартиру ОСОБА_2 ; 
- визнати ОСОБА_2 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим 04 квітня 2006 року; 
- стягнути на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 25 000 грн.
 
У жовтні 2019 року, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позов мотивував тим, що 03 червня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т. Б. та зареєстрований за № 759, за умовами якого він передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 400 000 грн, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 03 червня 2017 року на безпроцентній основі. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між ними укладено іпотечний договір від 03 червня 2014 року, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 . Стверджував, що станом на день подання позову, ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав, позичених коштів не повернув, що дає йому право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свої вимоги, що випливають з договору позики, включаючи неустойку, пеню та штраф, витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги, витрати понесені на збереження предмета іпотеки та інші збитки, завдані порушенням зобов`язання. 
 
Зазначав, що договором іпотеки передбачено, що він має право вступити в справу, як третя особа, в судовому спорі в якому розглядається будь-який позов щодо предмета іпотеки. 
 
З наведених підстав просив суд:
- в рахунок сплати заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 03 червня 2014 року в сумі 400 000 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведенням виконавчих дій; 
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Вказана справа переглядалася неодноразово у судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях. 
 
Останнім рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 000 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право на витребування у порядку статті 388 ЦК України майна, що вибуло з незаконного володіння спадкодавця поза його волею, набуває спадкоємець, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку і оскільки доказом прийняття спадкоємцем спадщини є постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_5 не прийняла, що свідчить про відсутність порушення її прав чи законних інтересів, як спадкоємця.
 
ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом) не довів факту порушення його прав при видачі вказаного акта, а тому позовна вимога про визнання недійсним такого до задоволення не підлягає. Щодо вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що не прийняла спадщину та такою, що не проживала постійно з  ОСОБА_5 в період 2004-2006 років, визнання факту того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не є двоюрідними сестрами, визнання факту того, що квартира АДРЕСА_1 не увійшла в спадкову масу після смерті ОСОБА_5 та визнання ОСОБА_1 такою, що ніколи не була та не є власником квартири АДРЕСА_1 , суд прийшов до висновку, що ці вимоги до задоволення не підлягають, оскільки не направлені на захист прав та інтересів відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , натомість, по своїй суті є запереченнями проти первісного позову. Вимога про визнання добросовісним набувачем не підлягає до задоволення, оскільки за своєю суттю не може бути позовною вимогою, а є лише складовою, що підлягає доказуванню, зокрема, під час розгляду справи про витребування майна.
 
Відмовляючи у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами невиконання боржником основного зобов`язання за договором позики від 03 червня 2014 року та недотримався процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Галицького районного суду м. Львова.
 
08 червня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 та інших.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є двоюрідними сестрами. 
 
Скаржник зазначає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї, тому чинне законодавство пов`язує можливість прийняття спадщини не тільки із фактом подання заяви про прийняття спадщини, а із самим фактом проживання за однією адресою зі спадкодавцем. Враховуючи презумпцію прийняття спадщини спадкоємцем, який постійно проживав зі спадкодавцем, обов`язок подання заяви про прийняття спадщини закон покладає на спадкоємця, який не проживав постійно зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вважає, що суди попередніх інстанцій з порушенням норм процесуального права позбавили позивача процесуальної можливості виконати вказівки, які містяться в постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року в цій справі, оскільки у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета та підстав позову не допускається. 
 
На думку скаржника висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути пред`явлена лише власником майна, суперечить висновкам Верховного Суду, оскільки спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно ще до його державної реєстрації, має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього, тому ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину, має право на витребування квартири з чужого незаконного володіння.
 
Відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
У липні 2023 року ОСОБА_2 надіслав відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи
 
Суд встановив, що згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області 02 липня 2006 року, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
ОСОБА_5 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим на підставі розпорядження від 16 травня 2002 року № 458.
 
Згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А. В. 16 травня 2002 року, ОСОБА_6 , яка від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. 08 травня 2002 року за реєстровим № 1851, продала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 .
 
Згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А. В. 04 квітня 2006 року, громадянин Канади ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
 
Вироком Галицького районного суду м. Львова від 29-30 грудня 2010 року у справі № 1-3 ОСОБА_6 засуджена за частиною другою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України, зокрема, за вчинення заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайства), вчиненого повторно за попередньою змовою з групою осіб в особливо великих розмірах та за вчинення заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб з використанням завідомо підроблених документів, що завдало значної шкоди потерпілим, та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна (т. 1 а. с. 7-24).
 
19 березня 2015 року приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Г. М. скерувала на адресу ОСОБА_1 лист за вих. № 92/01-16 про відмову у заведенні спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із пропущенням строку у шість місяців, встановленого для прийняття спадщини відповідно до статті 1270 ЦК України. Крім того, вказаним листом роз`яснено, що ОСОБА_1 слід звернутись в районний суд про визначення для неї додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (т. 1 а. с. 26).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 .
 
Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в цій справі ОСОБА_2 не оскаржує, а тому їх законність та обґрунтованість в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Верховний Суд не перевіряє.
 
Щодо позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 
 
Оскільки рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 у касаційному порядку не оскаржує, тому їх законність та обґрунтованість в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 Верховний Суд не перевіряє.
 
Щодо позову  ОСОБА_1 .
 
Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , зокрема, указувала, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_5 , тому має право на спадкування спірного майна за правом представлення, оскільки проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (02 липня 2006 року), а мати позивача (тітка спадкодавця) померла до відкриття вказаної спадщини.
 
Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.
 
Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
 
Згідно із статтею 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
 
Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
 
Частиною першою статті 1298 ЦК України зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
 
З матеріалів справи відомо, що 19 березня 2015 року приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Г. М. скерувала на адресу ОСОБА_1 лист за вих. № 92/01-16 про відмову у заведенні спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із пропущенням строку у шість місяців, встановленого для прийняття спадщини згідно із статтею 1270 ЦК України. 
 
За змістом норм статей 1268, 1269 ЦК України, факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте чинне законодавство не передбачає можливості окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
 
Вищенаведений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 554/3192/16-ц.
 
Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).
 
В постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18 викладено висновок про те, що розглядаючи спір про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, при цьому у разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом.
 
Частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень 09 листопада 2023 року Верховний Суд прийняв постанову у справі № 461/5882/20 за позовом  ОСОБА_1 до територіальної громади міста Миколаєва Львівської області в особі Миколаївської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської областіАлєксєєва Г. М., про встановлення факту родинних відносин, факту постійного проживання та визнання права на спадкування. Вказаною постановою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року (якою у задоволенні позову відмовлено) залишено без змін. Також, у вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що позивач не надала належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_5 та проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
 
Крім того, у цій справі суд встановив, що позивач не надала доказів будь-яких дій щодо реалізації спадкових прав після смерті ОСОБА_5 , зокрема, ОСОБА_1 не зверталась із заявою про прийняття спадщини і не зверталась із позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після отримання відповіді від приватного нотаріуса Алєксєєвої Г. М. від 19 березня 2015 року.
 
Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги є недоведеними.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2022 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький                                                                                                        І. В. Литвиненко                                                                                                                           Є. В. Петров