ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5290/22  Номер провадження 22-ц/814/2973/24	Головуючий у 1-й інстанції Черняєва Т.М.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Пікуля В.П., за участю секретаря Буйнової О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління ДПС в Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 25 серпня 2023 року, постановлене суддею Черняєвою Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної податкової служби у Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю органу держави, - 
В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідачів 77 964,17 грн на відшкодування майнової шкоди та 1 400 000,00 грн. - моральної шкоди.
В обгрунтування позову вказував, що у період часу 2020-2021 років Головне управління Державної податкової служби в Полтавській області (далі - ГУ ДПС в Полтавській області) незаконно здійснювало нарахування та позасудове стягнення з нього коштів за надуманими зобов`язаннями зі сплати недоїмки з єдиного соціального внеску за період із 2017 року до ІІІ кварталу 2020 року за податковими документами.
Зазанчав, що він оскаржив незаконність дій ГУ ДПС в Полтавській області до Полтавського окружного адміністративного суду, який визнав протиправними та скасував вимоги про сплату боргу.
Вважав стягнення податкових вимог державною виконавчою службою в зв`язку з їхнім скасуванням незаконним, зазначав, що стягнення продовжувалося до його повного виконання, оскільки відповідач заяву про припинення стягнення до виконавчої служби не надав. Такими діями та рішеннями ГУ ДПС в Полтавській області заподіяло йому майнових збитків та моральної шкоди.
Крім того, вказував, що він поніс додаткові витрати внаслідок незаконного стягнення з його пенсії як єдиного джерела доходу. Він опинився в скрутному становищі, оскільки у 2019 році, перенісши надскладний інсульт, вісім місяців перебував на лікарняному ліжку, втратив роботу. Для реабілітаційного лікування йому необхідні були значні кошти, внаслідок чого він змушений був шукати додаткові кошти та уклав договір позики з ОСОБА_2 , від якого отримав позику в сумі 40 000,00 грн на період до закінчення судових процесів із ГУ ДПС в Полтавській області. Відсоткова ставка за користування позиковими коштами за домовленістю сторін склала 35 % річних. 
Вважав, що понесені ним додаткові витрати на проценти за користування позикою склали 40 000,00 грн, що підлягають стягненню як майнові збитки.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю органу держави задоволено частково.
Стягнуто з Держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 77964,17 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 70000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 147964,17 грн., завданої незаконними рішеннями службової особи органу державної влади Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області.
Рішення районного суду оскаржило Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області шлязом подачі апеляційної скарги та посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають істотне значення по справі, неналежність та недопустимість доказів, прохало рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні вимог до ГУ Державної казначейської служби України у Полтавській області відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаються на правовий висновок ВП ВС від 12.03.2019 у справі №920/715/17, де вказано, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконого накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України). Застосовуючи названі норми, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Зазначає, що визначальною ознакою правових підстав відшкодування моральної шкоди є саме незаконність дій посадових осіб. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Тоді як позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди
Звертає увагу, що відповідно до висновку ВП ВС у справі №910/23967/16 необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Крім того, не допускається стягнення з Державної казначейської служби України моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.
Також із апеляційню скаргою звернулося Головне управління ДПС у Полтавській області. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Посилаючись на норми ст.ст.1173, 1174 ЦК України, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №197/1330/14-ц, доводить, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих склдадових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, зокрема, доказів заподіяння йому душевних страждань, спричинених протиправним рішенням відповідача, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи душевних страждань або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправних дій відповідача, оскільки про дії ГУ ДПС у Полтавській області ОСОБА_1 дізнався вже після перебування на лікуванні.
Вказує, що сама наявність судового рішення про визнання протиправним та скасування рішення органу державної влади не може бути підставою для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначеним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. Наявність у відповідача ряду захворювань та перенесення інсульту не свідчить про наявність причинного зв`язку з їх виникненням та діями відповідачів, зазначеними позивачем, як протиправними.
  Заперечує стягнення 77964,17 грн. в рахунок матеріальної шкоди, оскільки кошти за вимогами стягувалися безпосередньо органом державної виконавчої служби, тоді як жодного позову до Шевченківського ВДВС у м. Полтаві ОСОБА_1  не заявлено. Крім того, зі стягнутих судовим рішенням коштів 40000,00 грн. кошти, надані позивачу його знайомим ОСОБА_2 за договором позики від 08.11.2020 із відсотками за користування, тобто до моменту обізнаності позивача про існування вимог про сплату боргу.

16.11.2023 до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , в якій він оскаржив рішення в частині позову, яка судом першої інстанції не задоволена.
Посилаючись на обставини, аналогічні викладеним у позові щодо обгрунтування своїх вимог, доводить, що податковий орган своїми діями щодо неправомірних податкових вимог щодо нього, навіть після остаточного вирішення адміністративних справ за його позовами, продовжував заподіювати йому моральні страждання, не здійснюючи коригування стану заборгованості та не повертаючи безпідставно отримані з його пенсії кошти.
Зазначає, що внаслідок постійної необхідності захищати свої права від протиправних посягань на них з боку відповідача та нервових стресів у цих процесах, а також те, що, 03.03.2021 переніс повторний інсульт та до кінця жовтня 2021 року перебував на лікарняному, але змушений приймати участь у судах. Вказане призвело до руйнування усіх його життєвих планів,а завідомо протиправні дії відповідача нанесли йому значних фізичних та душевних страждань. 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області задоволено. Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Полтавській області - задоволено частково. Рішення Октябрького районного суду м.Полтави від 25 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнуто із Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області на користь ОСОБА_1 35861,08 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2024 року касаційні скарги представника Головного управління Державної податкової служби в Полтавській області - Набока Владислава Андрійовича та ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в частині задоволених вимог про відшкодування майнової шкоди та в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В частині відмови в позові про стягнення відсотків за договором позики як складової завданої державним органом майнової шкоди постанову Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року залишено без змін.
Таким чином справа переглядається лише в частині відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга ГУ ДПС в Полтавській області підлягає задоволенню частково. Апеляцінй скарги  ОСОБА_1 , Головного управління Державної казначейської служби України слід залишити без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Районним судом встановлено, що згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Полтавській області від 07 червня 2019 року № Ф-4837-50У з ОСОБА_1 підлягали стягненню 21 030,90 грн (а. с. 11). Згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Полтавській області від 13 березня 2020 року № Ф-4837-50У з ОСОБА_1 підлягали стягненню 8 262,54 грн (а. с. 10). На підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Полтавській області від 09 листопада 2020 року № Ф-4837-50У з ОСОБА_1 підлягали стягненню 19 114,74 грн (а. с. 12).
Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби в м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відкрито виконавчі провадження Постановами державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) відкрито виконавчі провадження: ВП №62213983 від 05.06.2020 - за вимогою від 07.06.2019 №Ф-4837-50У./а.с.13/; ВП №62680260 від 08.08.2020 - за вимогою від 13.03.2020 №Ф-4837-50У./а.с.14/;   ВП №65540642 від 24.05.2021 - за вимогою від 09.11.2020 №Ф-4837-50У./а.с.15/.
Згідно з листом Шевченківського відділу державної виконавчої служби в м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 22 листопада 2021 року № 101648, за виконавчим провадженням № 62213983 з позивача неправомірно стягнуто 18 880,61 грн; за виконавчим провадженням № 62680260 - 7 291,68 грн; за виконавчим провадженням № 65540642- 9 388,79 грн, всього - 35 561,08 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року в справі № 440/743/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2021 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07 червня 2019 року № Ф-4837-50У (а. с. 18-21).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року в справі № 440/6039/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 березня 2020 року № Ф-4837-50У  (а. с. 22-24).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року в справі № 440/7706/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2020 року № Ф-4837-50У (а. с. 25-27).
Згідно листа КП «2-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» від 04.11.2021 за вих.№01-1976 ОСОБА_1 дійсно перебував на лікуванні в КП «2-а МКЛ ПМР» у лікаря-невролога із встановленим діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу в період з 03.03.2019 по 27.06.2019 та з 18.07.2019 по 12.12.2019, що підтверджується виданими листками непрацездатності./а.с.7/
Відповідно до листа КП «2-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» від 04.11.2021 за вих.№01-1977, ОСОБА_1 дійсно перебував на лікуванні в КП «2-а МКЛ ПМР» у лікаря-невролога із встановленим діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу в період із 03.03.2021 по 28.10.2021, що підтверджується виданими листками непрацездатності./а.с.7/
Задовольняючи чатково позов та стягуючи з Держави Україна через Державну казначейську службу 77964,17 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції керувався нормами ст.22, ч.1 ст.1173 та ст.1212 ЦК України та виходив з того, що податкові вимоги щодо сплати боргу (недоїмки) судовими рішеннями суду адміністративної юрисдикції визнано протиправними та скасовано, тому кошти, стягнуті за вказаними вимогами повинні бути повернуті ОСОБА_1 , а саме, 35588,74 грн. (борг по вимогах), 4525,72 грн. (за обслуговування виконавчого процесу), а аткож підлягають стягненню понесені позивачем витрати по оплаті відсотків у розмірі 28000,00 грн. 
Окрім того, враховуючи неправомірність дій ГУ ДПС у Полтавській області, які полягали у протиправності повторного нарахування та стягнення із ОСОБА_1 єдиного соціального внеску, що підтверджено судовими рішеннями адімністративного суду, враховуючи суть спірних парвовідносин, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 70000,00 грн.
Оскільки позивачем не доведено факту спричинення будь-якого виду шкоди ГК ДКСУ в Полтавській області, тому у задоволенні позову в цій частині відмовив за недоведеністю.
Проте, апеляційний суд не може повністю погодитись з такими висновками районного суду враховуючи наступне.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевогосамоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких:моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом;шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставістатті 1173 ЦК України.
Отже, підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема, цивільних, правовідносинах. Тому в тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року в справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 15 січня 2020 року в справі № 698/119/18 (пункт 21), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року в справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року в справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05 жовтня 2022 року в справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року в справі         № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року в справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року в справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року в справах № 923/199/21 (пункт 8.17) і № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14 грудня 2022 року в справі № 2-3887/2009(пункт 55),  від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 35), від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункт 8.6), від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).
Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року в справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 14 грудня 2022 року в справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) зазначено, що держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема, коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому в спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди в грошовому еквіваленті суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави в спірних правовідносинах.
Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду  від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц, від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 346/5428/17.
Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року в справі № 440/743/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2021 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07 червня 2019 року № Ф-4837-50У (а. с. 18-21).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року в справі № 440/6039/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 березня 2020 року № Ф-4837-50У  (а. с. 22-24).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року в справі № 440/7706/21, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2022 року, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2020 року № Ф-4837-50У (а. с. 25-27).
Таким чином, наявність чинних судових рішень адміністративного суду, якими визнано протиправними та скасовано вимоги до ОСОБА_1 про сплату боргу (недоїмки) за Єдиним соціальним внеском: №Ф-4837-50У від 07.06.2019, №Ф-4837-50У від 13.03.2020 та №Ф-4837-50У від 04.10.2021. вказує на протиправінсть дій ДПС при прийнятті таких рішень.
Оскільки факт спричинення матеріальної шкоди є доведеним, та внаслідок протиправних дій відповідача із позивача було стягнуто як суму боргу, так і витрати виконавчого провадження, які у загальному розмірі становлять 35861,08 грн.
Згідно висновків зробдених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження №12-110гс18), де вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Судом встановлено, що за виконавчим провадженням № 62213983 з позивача неправомірно стягнуто 18 880,61 грн; за виконавчим провадженням № 65540642 - 7 291,68 грн; за виконавчим провадженням № 62680260 - 9 388,79 грн, всього - 35 561,08 грн.
Таким чином колегія суддів вважає, що рішення районного суду в частині відшкодування матеріальної шкоди слід змінити шляхом зменшення її розміру до 35561,08 грн. 
Щодо відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Аналіз наведеної статті дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Виходячи із загальних засад доказування, в справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, в деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2024 року в справі № 295/11824/23 (провадження № 61-18468св23) зазначено, що сам собою факт визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу в повному обсязі щорічної разової грошової допомоги хоча і створює одну зі складових частин для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду, проте самостійною підставою для відшкодування такої шкоди бути не може.Саме лише задоволення адміністративного позову не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями/бездіяльністю органу державної влади та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи,  безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
В обґрунтування моральної шкоди позивач посилається, що рішеннями Полтавського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 р. у справі № 440/743/21; від 14.07.2021 р. У справі №440/6039/21 та від 04.10.2021 року у справі №440/7706/21, визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Окрім того із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні в КП «2-а МКЛ ПМР» в лікаря-невролога із встановленим діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу в період з 03 березня 2019 року до 27 червня 2019 року, з 18 липня 2019 року до 12 грудня 2019 року та з 03 березня 2021 року до 28 жовтня 2021 року.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками районного суду щодо часткового задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 70000,00 гривень, оскільки дана сума відповідатиме принципам розумності та справедливості.
Слід зазначити, що постанова Полтавського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в частині відмови в позові про стягненя відсотків за договором позики як складової завданої державним органом майнової шкоди залишено без змін.
Таким чином, справа в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , ГУ ДКСУ в Полтавській області задоволенню не підлягають. А апеляційна скарга ГУ ДПС у Полтавській області підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст.367,368, 375, 376, ст.ст.381-384,389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Полтавській області - задовольнити частково.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 25 серпня 2023 року в частині відшкодування матеріальної шкоди змінити, зменшивши суму відшкодування до 35561,08 грн.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 25 серпня 2023 року в частині відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

 Повний текст постанови  виготовлено  24 липня 2024 року.

Головуючий суддя : ______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _________________ О.Ю. Кузнєцова __________________ В.П. Пікуль