ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
04 вересня 2024 року 
 
м. Київ
 
справа № 296/8319/17 
провадження № 61-13518св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого  - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., | Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Житомирська районна рада Житомирської області, Житомирська районна державна адміністрація Житомирської області, Житомирська обласна державна адміністрація, 
третя особа - Обслуговуючий кооператив «Садівницьке товариство «Зарево»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2023 року у складі судді Дубовік О. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у складі колегії  суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Галацевич О. М., та касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Галацевич О. М.

ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Житомирської районної ради Житомирської області, Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, Житомирської обласної державної адміністрації, третя особа - Садівницьке товариство «Зарево», у якому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,1800 га в межах Василівської сільської ради Житомирського району строком на 49 років для сінокосіння (категорія земель: землі водного фонду), кадастровий номер 1822080900:05:000:1310, який укладено 11 травня 2016 року на АДРЕСА_1 між Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області та ОСОБА_2 , з моменту його укладання. 
 
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 04 вересня 2018  року об`єднано в одне провадження цю цивільну справу та справу №  295/3247/18 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської районної ради Житомирської області, ОСОБА_2 , третя особа - Обслуговуючий кооператив садівницьке товариство «Зарево» (далі - ОК «СТ «Зарево»), про визнання незаконним та скасування рішення № 83 п`ятої сесії сьомого скликання Житомирської районної ради від 29 квітня 2016  року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передається в оренду ОСОБА_2 , загальною площею 0,1800 га», яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що передається в оренду гр. ОСОБА_2 , загальною площею 0,1800 га, для сінокосіння (10.06) на території Василівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (поза межами населеного пункту). 
 
26 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову, в якій просила: усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження її власністю, а саме - земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 провести демонтаж паркана із сітки рабиця, прибрати каміння та засипати штучну водойму (копанку) на дорозі (проїзді) до її земельної ділянки №  НОМЕР_1   біля належної їй на праві власності земельної ділянки № НОМЕР_2 в ОК «СТ «Зарево», що знаходиться в с. Василівка Житомирського району Житомирської області; визнати незаконним та скасування рішення № 83 п`ятої сесії сьомого скликання Житомирської районної ради від 29 квітня 2016 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передається в оренду ОСОБА_2 , загальною площею 0,1800 га», яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що передається в оренду ОСОБА_2 , загальною площею 0,1800 га, для сінокосіння (10.06) на території Василівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (поза межами населеного пункту); визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,1800 га в межах Василівської сільської ради Житомирського району строком на 49 років для сінокосіння (категорія земель: землі водного фонду), кадастровий номер 1822080900:05:000:1310, який укладено 11 травня 2016 року на АДРЕСА_1 , між Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області та ОСОБА_2 , з моменту його укладання.
 
29 червня 2020 року ОСОБА_1 відмовилася від позовних вимог в частині скасування розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 08 вересня 2015 року № 292 про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1800 га в межах Василівської сільської ради Житомирського району для надання її в оренду на 49 років.
 
25 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву, яка не має збільшення чи зменшення позовних вимог, а також не має зміни предмету та підстав позову. 
 
Позовну заяву обґрунтувала тим, що висновком відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської районної державної адміністрації від  08 жовтня 2015 року погоджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки площею лише 0,1722 га, а не 0,1800 га, для сінокосіння і випасання худоби на території Василівської сільської ради. 
 
Також Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області при перевірці було виявлено, що до площі земельної ділянки, яка передана в оренду ОСОБА_2 , включено проїзд (дорогу), що відноситься до земель загального користування, що призвело до порушення прав третіх осіб відповідно до статті 35 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статей 10 та 24 Закону України «Про оренду землі». 
 
Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області проведено обстеження земельної ділянки, що відповідно до схеми земель ОК «СТ «Зарево» визначається як проїжджа частина (дорога) уздовж земельної ділянки № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , та частково за межами земель садового товариства між річкою Віва виявлено зняття та перенесення поверхневого родючого шару ґрунту, внаслідок чого утворилася штучна водойма площею 0,024 га. Аналогічне порушення виявлено й Державною екологічною інспекцією в Житомирській області. Земельна ділянка, на якій влаштовано штучну водойму та розміщені насипи каменю, відноситься до земель загального користування та належить до категорії житлової та громадської забудови. 
Під час перевірки органами прокуратури встановлено, що до площі земельної ділянки, яка передана ОСОБА_2 , включено проїзд, що відноситься до земель загального користування. Проводиться досудове розслідування за фактом незаконного заволодіння поверхневим шаром земель водного фонду в особливо великих розмірах, внаслідок чого утворено штучну водойму в ОК «СТ «Зарево» Василівської сільської ради Житомирського району, та підроблення документів  ОК «СТ «Зарево» шляхом шахрайства. 
 
Оскільки ОСОБА_2 зайняла частину земель загального користування - дорогу, то наразі відсутній прохід та під`їзд до земельної ділянки позивача № НОМЕР_1, яка належить їй на праві власності, чим порушуються її права та законні інтереси як власника. 
 
Також вказувала, що ОСОБА_2 уклала 11 травня 2016 року договір оренди земельної ділянки площею 0,18 га строком на 49 років для сінокосіння (категорія земель - землі водного фонду), кадастровий номер 1822080900:05:000:1310. Дорога включена до земельної ділянки з кадастровим номером 1822080900:05:000:1310, але згоди на вилучення земель правління або загальні збори членів ОК СТ «Зарево» не надавали. При розробленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 1822080900:05:000:1310 під сінокосіння ОСОБА_2 надала ксерокопію фрагменту викопіювання з проекту генерального плану забудови ОК «СТ «Зарево», на якому не позначено дорогу, що пролягає між земельною ділянкою № НОМЕР_2 та річкою Вива. Зазначена копія не відповідає дійсності, оскільки на проекті генерального плану ОК «СТ «Зарево», на плані інвентаризації земель садівничого товариства, на викопіюванні з місцевості, що міститься на робочому проекті лінії електропередач, така дорога наявна. 
 
Зазначила, що фрагмент викопіювання з проекту генерального плану забудови ОК СТ «Зарево», який використала ОСОБА_2 , підписаний колишнім головою правління кооперативу ОСОБА_3 .  У свою чергу останній пояснив, що коли він був головою правління кооперативу, до нього звернувся чоловік ОСОБА_2 з проханням посвідчити викопіювання з генерального плану забудови ОК «СТ «Зарево», який останній приніс із собою у готовому вигляді. ОСОБА_3 посвідчив копію своїм підписом та печаткою, але при цьому не пересвідчився у його достовірності та не звернув увагу на те, що на викопіюванні не позначена дорога, що пролягає між земельною ділянкою № НОМЕР_2, хоча у всіх офіційних документах, зокрема на генеральному плані забудови ОК «СТ «Зарево», на плані інвентаризації земель товариства, передбачено дорогу, що пролягає між ділянкою № НОМЕР_2 та річкою Вива. Земельна ділянка площею 0,18 га розташована у 25-метровій зоні уздовж урізу води річки Вива та є прибережною захисною смугою. Незважаючи на те, що у цій зоні забороняється розорювання земель та будівництво будь-яких споруд, ОСОБА_2 без дозволу уповноважених органів самовільно за допомогою техніки здійснила зняття родючого шару ґрунту в прибережній смузі річки Вива, у тому числі на тій ділянці, де пролягає дорога, і вивезла його на належну їй земельну ділянку №  НОМЕР_2 .
 
Оскільки суди різних інстанцій розглядали справу № 296/5781/18, яка нерозривно пов`язана з цивільними правовідносинами, які склались в результаті спору щодо надання у користування земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 та земель загального користування - дорогою, просила взяти до уваги висновки та рішення судів як першої інстанції, так і апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 провести демонтаж паркана з сітки рабиця, прибрати каміння та засипати штучну водойму (копанку) на дорозі (проїзді) до земельної ділянки № НОМЕР_1 біля належної їй на праві власності земельної ділянки № НОМЕР_2 в ОК «СТ «Зарево», с. Василівка Житомирського району. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,1800 га в межах Василівської сільської ради Житомирського району строком на 49 років, для сінокосіння (категорія земель водного фонду), кадастровий номер 1822080900:05:000:1310, який укладено 11 травня 2016 року на АДРЕСА_1 між Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області та ОСОБА_2 , з моменту його укладення. В решті позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 зайняла частину земель загального користування - дорогу, та наразі відсутній прохід та під`їзд до земельної ділянки позивача № НОМЕР_1, яка належить їй на праві власності, чим порушуються її права та законні інтереси як власника, а тому порушене право позивачки підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку загального користування, а саме провести демонтаж паркана з сітки рабиця, прибрати каміння та засипати штучну водойму (копанку) на дорозі (проїзді) до земельної ділянки № НОМЕР_1 біля належної їй на праві власності земельної ділянки №  НОМЕР_2  в ОК «СТ «Зарево» с. Василівка Житомирського району.
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки земельна ділянка площею 0,18 га, кадастровий номер 1822080900:05:000:1310, у тому числі і та її частина, на якій наявна штучна водойма (копанка), частково розміщена в межах прибережної захисної смуги річки Вива та є землями водного фонду, а також рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 березня 2019  року визнано недійсним і скасовано  розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 16 лютого 2016 року № 35 яким, серед іншого, затверджено проект землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 терміном на 49 років, то наявні підстави для визнання оспорюваного договору оренди від 11 травня 2016 року, укладеного між Житомирською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , недійсним як такого, що суперечить актам цивільного законодавства, зокрема приписам статей 83, 84, 89 Водного кодексу України (далі - ВК України), статей 59, 83,122 ЗК України.
 
Водночас, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Житомирської районної ради від 29 квітня 2016 року № 83 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передається в оренду ОСОБА_2 , загальною площею 0,1800 га, суд першої інстанції виходив із того, що затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з метою передачі такої в оренду відповідним рішенням органу місцевого самоврядування не призвели до ймовірного порушення прав позивачки, а тому не є належним способом захисту цивільного права.
 
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в частині таких до Житомирської обласної державної адміністрації за відсутності встановлення під час розгляду цієї справи неправомірних дій з боку останньої у межах заявлених позовних вимог у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.
 
Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 238,40 грн судового збору. Стягнуто з Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області на користь ОСОБА_1 1 278,40 грн судового збору. В іншій частині клопотання ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, витрат на правову допомогу та витрат по проведенню експертизи відмовлено.
 
Ухвалюючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на часткове задоволення позовних вимог, які були пред`явлені до належних відповідачів у справі, з відповідачів ОСОБА_2 та Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області на користь позивачки підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам 3 516,80 грн судового збору. 
 
Відмовляючи у задоволенні вимог позивачки про стягнення судових витрат на правову допомогу, надану Кочетовим Л. Г. , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка не довела надання такої послуги, а саме не надала: копії адвокатського свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Кочетова Л. Г.; копії договору про надання правової допомоги від 22 травня 2018 року № 8/18, документа про оплату позивачем таких послуг цьому адвокату. 
 
Також, відмовляючи у задоволенні вимог позивачки про стягнення судових витрат на правничу (правову) допомогу надану, ФОП ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що витрати, які позивачка ОСОБА_1 понесла на сплату послуг юриста ОСОБА_5 , не відносяться до витрат на правничу допомогу, а тому не підлягають стягненню.
 
Крім того, відмовляючи у задоволенні вимог позивачки про стягнення судових витрат на проведення судових експертиз, а саме: земельно-технічної експертизи від 10 грудня 2018 року № 413/18 та комісійної земельно-технічної експертизи від 06 вересня 2019 року, суд першої інстанції виходив із того, що вказані експертизи проведені в іншій цивільній справі № 287/5781/18 і обидві за заявами позивачки, тому витрати на їх проведення позивачці відшкодуванню не підлягають. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року заяву ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року задоволено та закрито апеляційне провадження в цій частині. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2023 року задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року задоволено частково. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року та додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 провести демонтаж паркана із сітки рабиця, прибрати каміння та засипати штучну водойму (копанку) на дорозі (проїзді) до земельної ділянки № НОМЕР_1 біля належної їй на праві власності земельної ділянки № НОМЕР_2 в ОК «СТ «Зарево» с. Василівка Житомирського району. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,1800 га в межах Василівської сільської ради Житомирського району строком на 49 років для сінокосіння (категорія земель водного фонду), кадастровий номер 1822080900:05:000:1310, укладений 11 травня 2016 року між Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області та ОСОБА_2 11 травня 2016 року. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 320,00 грн судового збору та 2 500,00 грн витрат на правничу допомогу. Стягнуто з Житомирської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 320,00 грн судового збору та 2 500,00 грн витрат на правничу допомогу.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції розглянуто справу неповноважним складом суду.
 
Ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 зайняла частину земель загального користування - дорогу, та наразі відсутній прохід та під`їзд до земельної ділянки позивача № НОМЕР_1, яка належить їй на праві власності, чим порушуються її права та законні інтереси як власника, а тому порушене право позивачки підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку загального користування, а саме провести демонтаж паркана із сітки рабиця, прибрати каміння та засипати штучну водойму (копанку) на дорозі (проїзді) до земельної ділянки № НОМЕР_1 біля належної їй на праві власності земельної ділянки №  НОМЕР_2  в ОК «СТ «Зарево» с. Василівка Житомирського району.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки земельна ділянка площею 0,18 га, кадастровий номер 1822080900:05:000:1310, у тому числі і та її частина, на якій наявна штучна водойма (копанка), частково розміщена в межах прибережної захисної смуги річки Вива та є землями водного фонду, а також рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 березня 2019  року у справі № 287/5781/18 визнано недійсним і скасовано  розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 16 лютого 2016 року № 35 яким, серед іншого, затверджено проект землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 терміном на 49 років, то наявні підстави для визнання оспорюваного договору оренди від 11 травня 2016 року, укладеного між Житомирською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , недійсним як такого, що суперечить актам цивільного законодавства, зокрема приписам статей 83, 84, 89 Водного кодексу України (далі - ВК України), статей 59, 83,122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).
 
Водночас, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Житомирської районної ради від 29 квітня 2016 року № 83 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передається в оренду ОСОБА_2 , загальною площею 0,1800 га», апеляційний суд дійшов висновку про те, що затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з метою передачі такої в оренду відповідним рішенням органу місцевого самоврядування не призвели до ймовірного порушення прав позивачки, а тому не є належним способом захисту цивільного права.
 
Скасовуючи додаткове судове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскільки підлягає скасуванню основне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року, то підлягає скасуванню і додаткове судове рішення, яке є невід`ємною частиною основного судового рішення.
 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат ОСОБА_1 у вигляді судового збору, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки ухваленим судовим рішенням задоволено лише вимогу позивачки про визнання недійсним договору оренди землі, яка оплачена судовим збором в сумі 640,00 грн, то з ОСОБА_2 та Житомирської районної державної адміністрації на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 320,00 грн з кожного.
 
Також вирішуючи питання про розподіл судових витрат ОСОБА_1 на проведення судової експертизи та експертного дослідження, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки комісійну земельно-технічну експертизу від 06 вересня 2019 року № 153/09-2019 проведено в іншій справі № 287/5781/18, а за проведення земельно-технічної експертизи від 10 грудня 2018 року № 413/18 оплату здійснено ОСОБА_6 , який не є стороною у цій справі, то такі судові витрати не підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_7 на користь позивачки.
 
Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат ОСОБА_1 на правову допомогу, апеляційний суд, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку про необхідність компенсувати за рахунок ОСОБА_2 та Житомирської районної ради Житомирської області понесені позивачкою витрати, пов`язанні з оплатою правничої допомоги, надані адвокатом Кочетовим Л. Г. у розмірі 5 000,00 грн під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме по 2 500,00 грн з кожного.
 
Водночас апеляційний суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачкою сума 116 292,00 грн витрат на послуги ФОП ОСОБА_5 не є в розумінні статей 15, 133, 137 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) витратами на професійну правову допомогу, а тому не підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2 .
 
Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 відмовилася від своєї апеляційної скарги, реалізувавши таким чином свої процесуальні права, повідомлена про наслідки такої відмови, така відмова не суперечить вимогам закону.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг та позиція інших учасників справи
 
11 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її заяву у повному обсязі. В іншій частині судові рішення залишити в силі.
 
Як підставу касаційного оскарження заявниця зазначає ухвалення оскаржуваних судових рішень без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 04 серпня 2020  року у справі № 810/3213/16, від 05 серпня 2020 року у справі № 640/15803/19, від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19, від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19, від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 (пункт 1 частини другої статті  389  ЦПК України). Також заявниця вказує на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили всі зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389  ЦПК України).
 
Касаційну скаргу заявниця обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  безпідставно не взяли до уваги, що позивачка звернулася до суду з позовом у жовтні 2017 року і  її інтереси в суді першої інстанції представляв юрист ОСОБА_5 на підставі довіреності, відповідно до чинної на той момент редакції ЦПК України та Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Конституції України», Закону України «Про граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». 
 
-  не надали належної оцінки доказам, що підтверджують факт надання ОСОБА_5 юридичних послуг позивачці, їх види, обсяг та сплату позивачкою грошової винагороди;
 
-  не врахували, що законодавство України не встановлює вимог до розрахункового документа, який повинен надавати адвокат під час сплати клієнтом послуг, а також не встановлює форму такого документа;
 
-  неправильно оцінили докази, що підтверджують сплату нею коштів за проведення експертиз, а тому дійшли помилкового висновку, що відсутність підстав для відшкодування цих витрат
 
16 жовтня 2023 року Житомирська районна державна адміністрація Житомирської області подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила відмовити в задоволенні касаційної скарги, а додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року залишити без змін.
 
23 жовтня 2023 року ОК «СТ «Зарево» в особі представника Гаврилюка А. подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому підтримало касаційну скаргу позивачки в частині її обґрунтування. Разом з тим зазначило, що потреби скасовувати додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2023 року немає, оскільки зазначене рішення скасовано постановою Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року. Одночасно з цим немає необхідності скасовувати і постанову апеляційного суду від 15 серпня 2023  року, достатньо лише змінити її мотивувальну і резолютивну частину, а саме: визнати, що судові витрати ОСОБА_1 у сумі 116 292,00 грн на правову допомогу, надану ОСОБА_5 , та у сумі 5 005,00 грн за проведення земельно-технічної експертизи від 10 грудня 2018 року  № 413/18 підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача ОСОБА_2 , і стягнути з останньої зазначені суми на користь ОСОБА_1 
 
30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заперечення на відзив Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, в якому просила відзив не брати до уваги.
 
02 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі заявник як на підставу касаційного оскарження вказує на те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постанові Великої Палати  Верховного Суду  від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та постановах Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 201/6658/18, від 27 липня 2021 року у справі № 357/4897/20, від 08 червня 2022 року у справі № 605/646/20, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 21 вересня 2022 року у справі 645/5557/16-ц, щодо безпосереднього дослідження доказів (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник зазначає, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення судової комплексної технічної і почеркознавчої експертизи графічних матеріалів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:
 
-  некоректно інтерпретував обґрунтування заявника щодо необхідності призначення у цій справі судової комплексної технічної і почеркознавчої експертизи графічних матеріалів;
 
-  за відсутністю оригіналу «Проекту планування та забудови колективного саду», наявних очевидних підробок у викопіюваннях графічних матеріалів «Горизонтальной планировки», та недослідження доказів, зокрема офіційних даних Держгеокадастру, Публічної кадастрової карти, даних кадастрового плану та державного акта на право власності не земельну ділянку, кадастровий номер 1822080900:05:000:1215, протоколу узгодження меж цієї ж земельної ділянки, встановив обставини, яка мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів;
 
-  не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 11 травня 2016 року та не мала права на його оскарження;
 
-  помилково вважав, що попередньою назвою СТ «Зарево», було СТ «Заграва»;
 
-  не врахував, що відомості, отримані за результатами інвентаризації, не вносились до Державного земельного кадастру, вони суперечать його офіційним даним і не мають юридичної сили;
 
-  безпідставно послався на «Робочий проєкт трифазного відгалуження та капітального ремонту повітряної лінії 0,4 кВ СТ «Заграва» з наявним у ньому викопіюванням графічного матеріалу;
 
-  не звернув увагу на те, що землі водного фонду не заборонено передавати в користування громадянам для сінокосіння;
-  проігнорував відсутність доказів про причетність заявника до створення штучної водойми на території орендованої земельної ділянки та безпідставно зобов`язав засипати її.
 
Разом із касаційною скаргою ОСОБА_2 подала до Верховного Суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року з посиланням на те, що процесуальний строк пропущено з поважних причин.
 
У грудні 2023 року ОСОБА_2 подала нову заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій зазначила, що головною причиною пропуску строку на касаційне оскарження є недотримання апеляційним судом в умовах воєнного стану вимог статті 272 ЦПК України, доказів вручення їй повного тексту судового рішення у визначеному законом порядку не існує. Під час проголошення вступної та резолютивної частини постанови 15 серпня 2023 року апеляційним судом не було повідомлено про час та місце видачі повного тексту постанови, а також не попереджено, що така не буде направлена заявниці засобами поштового зв`язку.
 
24 січня 2024 року ОК «СТ «Зарево» в особі представника Гаврилюка А. подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просило залишити касаційну скаргу без задоволення.
 
12 лютого 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просила залишити касаційну скаргу без задоволення.
 
Також ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 виклала клопотання про розгляд справи за її участю.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 15 вересня 2023 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від   28   квітня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю .
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 296/8319/17 із Житомирського районного суду Житомирської області та надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.  
 
У жовтні 2023 року матеріали справи № 296/8319/17 надійшли до Верховного          Суду.  
 
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначному складу суду від  06 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю .
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року визнано підстави, наведені ОСОБА_2 , для поновлення строку на касаційне оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року неповажними. Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без руху, надано заявниці строк на усунення недоліків касаційної скарги, а саме запропоновано надати нову заяву про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням інших поважних підстав та доказів на їх підтвердження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) поновлено ОСОБА_2   строк на касаційне оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2  з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за її участю; справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Оскільки касаційні скарги   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не містять доводів щодо оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року в частині розгляду позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Житомирської районної ради від 29 квітня 2016 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передається в оренду ОСОБА_2 , загальною площею 0,1800 га»; в частині розгляду заяви ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року та закриття апеляційного провадження за цієї апеляційною скаргою; в частині вирішення питання про розподіл судових витрат ОСОБА_1 у вигляді судового збору, то оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції  в цій частині Верховним Судом не переглядається.  
 
Отже, постанова Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року переглядається Верховним Судом, лише в частині розгляду позовних вимог  про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, про визнання недійсним договору оренди землі, а також в частині вирішення питання про розподіл судових витрат ОСОБА_1 на правову допомогу і проведення судової експертизи та експертного дослідження.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга ОСОБА_1 - задоволенню частково з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 19 квітня 1989 року рішенням Виконавчого комітету Житомирської районної ради народних депутатів № 117 вилучено земельну ділянку загальною площею 55,7 га та надано підприємствам, організаціям та установам у безстрокове користування для створення колективних садів. Кількість ділянок вирішено розподілити після розробки генерального плану розбивки колективного саду; дозволено замовникам виготовлення проектів організації колективних садів.
 
ОК СТ «Зарево» набуло право користування земельною ділянкою на підставі рішення, прийнятого у 1989 році, яке не скасоване та земельна ділянка в установленому законом порядку з користування ОК СТ «Зарево» не вилучалася, права користування нею в установленому законом порядку ОК СТ «Зарево» не позбавлено.
 
Отже, право користування земельною ділянкою, набуте ОК СТ «Зарево» відповідно до законодавства, чинного на час виникнення права постійного користування, належить ОК СТ «Зарево».
 
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, 09 листопада 2007 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯГ № 795056 на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, садове товариство «Заграва», ділянка № НОМЕР_1 , цільове призначення (використання) земельної ділянки: для ведення садівництва, кадастровий номер 1822080900:05:000:0837.
31 жовтня 2012 року ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯМ № 043770 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1822080900:05:000:1215, що має цільове призначення і для ведення садівництва, і розташована в СТ «Зарево» Житомирського району Житомирської області за № НОМЕР_2.
 
На підставі договору дарування земельної ділянки від 29 липня 2010 року ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку площею 0,12 га, яка розташована за адресою: Житомирська область, Житомирський район, Василівська сільська рада, СТ «Зарево», ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер 1822080900:05:000:1215, цільове призначення: для ведення садівництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 043770. Відповідно до плану меж зазначеної земельної ділянки: від точки «Б» до точки «В» - знаходяться землі загального користування (проїзд), від точки «Г» до точки «А» - також знаходяться землі загального користування (проїзд), а від точки «А» до точки «Б» - землі запасу сільської ради, що підтверджується кадастровим планом цієї земельної ділянки.
 
26 вересня 2012 року рішенням Василівської сільської ради Житомирського району Житомирської області затверджена схема інвентаризації земель за межами населених пунктів Василівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.
 
Зміст «Робочого проекту трифазного відгалуження та капітального ремонту повітряної лінії 0,4 кВ у СТ «Заграва» (попередня назва СТ «Зарево»), в якому є викопіювання з графічного матеріалу, свідчить про те, що повз земельну ділянку № НОМЕР_2 з трьох боків пролягає дорога. 
 
Відповідно до проекту планування і забудови території колективних садів робітників і службовців підприємств, організацій і установ м. Житомира, розташованих в межах земель колгоспу ім. К. Маркса села Василівка Житомирського району Житомирської області, у повній його редакції, між земельною ділянкою № НОМЕР_2 та річкою Вива запроектовано дорогу, яка з трьох боків огинає чотиристоронню ділянку № НОМЕР_2. Вказаний проект планування і забудови території колективних садів робітників і службовців підприємств, організацій і установ м. Житомира, розташованих в межах земель колгоспу ім. К. Маркса села Василівка Житомирського району Житомирської області, у повній його редакції, що складається з першої (пояснювальна записка) та другої частини (креслення), який надано Міськрайонним управлінням у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області листом від 11 березня 2020 року за № 9-6-0.15-267/123-20.
 
Згідно з інформацією яка наявна у «Проекті планування і забудови колективного саду», у схемі інвентаризації земель за межами населених пунктів Василівської сільської ради, у схемі  інвентаризації земель ОК СТ «Зарево» та у «Робочому проекті трифазного відгалуження та капітального ремонту повітряної лінії 0,4 кВ в ОК «СТ «Зарево», розроблених до 2003 року, навколо трьох боків чотиристоронньої земельної ділянки № НОМЕР_2 в ОК СТ «Зарево» наявна дорога.
 
Фактичне користування під`їздом (проїздом) в напрямку до земельної ділянки №   НОМЕР_1  площею 0,1200 га, яка належить позивачці, не відповідає користуванню, визначеному в плані викопіювання земельних ділянок зі схеми земель ОК СТ «Зарево» та викопіювання зі схеми інвентаризації земель ОК СТ «Зарево».
 
Відповідно до протоколів правління СТ «Зарево» від 09 серпня 2014 року № 1 та загальних зборів членів СТ «Зарево» від 20 вересня 2014 року № 2, родиною Миколайчуків самовільно захоплено частину дороги на території СТ «Зарево», на ній самовільно викопано котлован, встановлено паркан і таким чином перекрито доступ до сусідніх земельних ділянок. Зобов`язано родину Миколайчуків засипати котлован і привести дорогу у належний стан. З викопіювання зі схеми інвентаризації земель СТ «Зарево», доданого до заяви-звернення ОСОБА_2 до правління СТ «Зарево» від 27 листопада 2014 року про надання дозволу на прокладання повітряно-кабельної лінії 10 кВ, видно, що чотиристороння земельна ділянка №  НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , з трьох сторін межує із землями загального користування (дорогою) СТ «Зарево».
 
16 грудня 2014 року комісією в складі голови СТ «Зарево», членами правління товариства, Василівського сільського голови та землевпорядника обстежено частину місцевості, яка межує із земельною ділянкою № НОМЕР_2 садового товариства, де проходить дорога, про що складено відповідний акт.
 
Відповідно до висновку, складеного ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 10 грудня 2018 року № 413/18, запроектований між земельною ділянкою № НОМЕР_2, кадастровий номер 1822080900:05:000:1215, і орендованою ОСОБА_2 земельною ділянкою, кадастровий номер 1822080900:05:000:1310, проїзд, в тому числі і до земельної ділянки № НОМЕР_1 , що належить позивачці у цій справі ОСОБА_1 , перекритий парканом із сітки рабиця та висипане каміння, що перешкоджає проїзду до вказаної ділянки.
 
Водночас цей факт знайшов своє відображення у рішенні Житомирського районного суду Житомирської області від 25 березня 2019 року, постанові Житомирського апеляційного суду від 04 березня 2020 року та постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у межах розгляду справи № 296/5781/18.
 
Також суди встановили, що 08 вересня 2015 року Житомирською обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження № 292, яким, серед іншого, надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, зокрема ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,18 га, для передачі в оренду за рахунок земель водного фонду в межах Василівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.
 
Висновком відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської районної державної адміністрації від 08 жовтня 2015 року                          № 01-17/1284 погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 площею 0,1722 га, для сінокосіння і випасання худоби, на території Василівської сільської ради Житомирського району.
 
Згідно з довідкою від 03 листопада 2015, виданою управлінням Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області, земельна ділянка площею 0,1800 га, розташована на території Василівської сільської ради та надана ОСОБА_2 , належить до земель водного фонду.
 
Висновком начальника управління Держгеокадастру України в Житомирському районі Житомирській області від 18 листопада 2015 року              за   №  19-603-99.4-2707/15-15 погоджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в оренду.
 
У висновку Державного агентства водних ресурсів України від 28 грудня 2015 року за № 992/ЖТ/30-15 вказано, що земельна ділянка площею 0,1800 га, відведена в оренду ОСОБА_2 , має категорію земель водного фонду, має обмеження у її використанні, адже проходить по прибережній захисній смузі. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідає вимогам водного законодавства.
 
16 лютого 2016 року Житомирською обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження № 35, яким, серед іншого, вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, в тому числі ОСОБА_2 , площею 0,18 га, землі водного фонду в межах Василівської сільської ради Житомирського району Житомирської області в оренду терміном на 49 років з кадастровим номером 1822089000:05:000:1310.
 
11 травня 2016 року між Житомирською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки. У пункті 15 договору оренди зазначено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється на підставі розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації  від 16 лютого 2016 року № 35.
 
Вищевказане розпорядження рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 березня 2019 року у справі № 296/5781/18 визнано недійсним і скасовано. На підставі вищевказаного судового рішення голова Житомирської обласної державної адміністрації своїм розпорядженням від 31 березня 2020 року № 234 скасував розпорядження від 16 лютого 2016 року № 35 в частині затвердження технічної документації і надання в оренду земельної ділянки ОСОБА_2 .
 
Відповідно до Земельно-кадастрової інформації, орендована ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,18 га містить обмеження\обтяження, адже проходить в прибережній захисній смузі річки.
 
Листом Державної екологічної інспекції у Житомирській області від 19 серпня 2016  року за № 2284/1/03-16 повідомлено, що в межах СТ «Зарево» на території Василівської сільської ради, поряд із земельною ділянкою № НОМЕР_2, знаходиться поглиблення (виїмка) в рельєфі земної поверхні, тобто штучно створений водний об`єкт, площею 0,025 га та глибиною понад 1,2 м. Також по зовнішньому периметру земельної ділянки № НОМЕР_2 (з двох її перпендикулярних сторін) розміщено насипи каменю великої фракції (бутове каміння).
 
07 червня 2017 року ГУ Держгеокадастру у Житомирській області звернулося із клопотанням за № 77-ОК/0016/КВ/06/01/-1 до Житомирської обласної державної адміністрації, у якому було запропоновано привести розпорядження голови обласної державної адміністрації  від 16 лютого 2016 року за № 35 у відповідність до вимог законодавства, розірвати з ОСОБА_2 договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 1822080900:05:000:1310 з наступним припиненням державної реєстрації речового права (оренди) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та забезпечити повернення орендарем земельної ділянки в першочерговому стані. 
 
Відповідно до висновку земельно-технічної експертизи від 27 квітня 2018 року № 423/18-25, складеного Житомирським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж річок, належать до земель водного фонду. Ширина прибережної захисної смуги річки Вива, яка протікає територією Василівської сільської ради, становить 25 метрів від урізу води цієї річки. Земельна ділянка з кадастровим номером 1822080900:05:000:1310, у тому числі і та її частина, на якій мається штучна водойма (копанка), частково розміщена в межах прибережної захисної смуги, інша її частина - поза межами прибережної захисної смуги.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
 
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності  є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно з підпунктами «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
 
Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Аналогічна норма міститься в ЗК України, а саме власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків (стаття152 ЗК України).
 
Тлумачення наведених норм земельного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).
 
Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
 
Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач є відповідальним за це.
 
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 зайняла частину земель загального користування - дорогу, та наразі відсутній прохід та під`їзд до земельної ділянки позивачки № НОМЕР_1 , яка належить їй на праві власності, чим порушуються її права та законні інтереси як власника.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, крім інших, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
 
Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, встановив, що запроектований між земельною ділянкою № НОМЕР_2, кадастровий номер 1822080900:05:000:1215, і орендованою ОСОБА_2 земельною ділянкою, кадастровий номер 1822080900:05:000:1310, проїзд, в тому числі і до земельної ділянки № НОМЕР_1 , що належить позивачці у цій справі - ОСОБА_1 , перекритий парканом з сітки рабиця та висипане каміння, що перешкоджає проїзду та проходу позивачки до належної їй ділянки, тому дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку загального користування, а саме: провести демонтаж паркана з сітки рабиця, прибрати каміння та засипати штучну водойму (копанку) на дорозі (проїзді) до земельної ділянки № НОМЕР_1 біля належної їй на праві власності земельної ділянки № НОМЕР_2 в ОК «СТ «Зарево» с. Василівка Житомирського району.
 
Також апеляційний суд врахував, що альтернативного доступу ОСОБА_1 до її земельної ділянки відповідачка ОСОБА_2 не забезпечила. 
 
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної інстанцій не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених  у постанові Великої Палати  Верховного Суду  від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та постановах Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 201/6658/18, від 27 липня 2021 року у справі № 357/4897/20, від 08 червня 2022 року у справі № 605/646/20, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 21 вересня 2022 року у справі 645/5557/16-ц, є  необґрунтованими з огляду на те, що висновки, наведені у вказаних постановах суду касаційної інстанції та на які посилаються заявниця у касаційній скарзі, щодо загальних засад оцінки доказів, не суперечать висновкам, наведеним в оскаржуваному судовому рішенні суду апеляційної інстанції.
 
Посилання у касаційній скарзі  ОСОБА_2 на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення судової комплексної технічної і почеркознавчої експертизи графічних матеріалів, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).
 
За правилами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом (судом апеляційної інстанції) лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Відповідно до матеріалів справи, разом з апеляційною скаргою на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 березня 2023 року ОСОБА_2 подала до апеляційного суду клопотання про призначення у справі комплексної судової технічної експертизи та почеркознавчої експертизи щодо наявності підробки та монтажу графічних матеріалів «Проект планировки и застройки коллективного сада», Укргипроводхоз, 1989 г., «Горизонтальная планировка», Лист 1 та Лист 2, які є складовою частиною «Проекта планировки и застройки территории коллективных садов рабочих и служащих предприятий, организаций и учреждений г.Житомира расположенных в границах земель колхоза им. К.Маркса с.Васильевка Житомирского района».
 
Клопотання обґрунтовала тим, що ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2020 року заяву представника ОСОБА_2  - ОСОБА_9 задоволено та витребувано у Міськрайонного управління в Житомирському районі та м. Житомирі ГУ Держгеокадастру в Житомирській області графічні зображення «Горизонтальная планировка», які зберігаються разом з технічними зображеннями «Проект планировки и застройки территории коллективных садов рабочих и служащих предприятий, организаций и учреждений г.Житомира расположенных в границах земель колхоза им. К. Маркса с. Васильевка Житомирского района» - для забезпечення проведення експертизи стосовно часу і способу монтажу вищевказаних технічних зображень. Зазначала, що витребувані докази надійшли до суду суд та були приєднані до матеріалів справи. Такі графічні зображення «Горизонтальной планировки» складаються з двох аркушів (Лист 1, Лист 2) та містять в нижньому правому куту штампи з текстовою інформацією (щодо реквізитів розробника та стадії проектування). Лист 1 «Горизонтальная планировка», окрім креслень та штампу, містить також інформацію про погодження «Проекту планировки и застройки коллективного сада» організаціями, відповідальними за прокладення електричних, газових мереж, пожежну інфраструктуру тощо. Вказувала, що замість оригінальних підписів керівників погоджувальних організацій та оригінальних відбитків їх печаток на зазначеному паперовому носії наявні лише чорно-білі зображення таких реквізитів, які вірогідно відтворені за допомогою комп`ютерної та копіювально-розмножувальної техніки. При огляді вищевказаних обох листів графічних зображень «Горизонтальной планировки» виявлено ознаки монтажу зображень, ознаки нанесення фрагментів інших документів шляхом переклеювання та ознаки підробки підписів виконавця листів графічних зображень «Горизонтальной планировки». Підписи розробника проекту, прізвище якого зазначено як « ОСОБА_10 » на штампах Листа 1 та Листа 2 кардинально відрізняються між собою, що дає підстави припускати, що такі підписи виконані різними особами. З огляду на вищевикладене, існують обґрунтовані мотиви того, що графічні зображення «Горизонтальной планировки» мають ознаки впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а тому є недостовірними доказами. Разом з тим, ці графічні зображення безпосередньо стосуються предмету спору, адже обставини (наявність дороги у складі орендованої земельної ділянки), які є предметом доказування, на які посилається позивачка, ґрунтується безпосередньо на графічному документі. Перелічені вище обставини вказують на недопустимість такого документа як доказу через наявність ознак підробки, спотворення справжнього змісту такого документа, а отже, загалом про відсутність необхідних його реквізитів для надання цьому письмовому картографічному матеріалу юридичної сили документа та прийняття його до уваги судом. Оскільки виявлення ознак підробок, зокрема, встановлення факту виготовлення документа шляхом монтажу із застосуванням копіювально- розмножувальної та комп`ютерної техніки, із застосуванням способів його підробки (переклеювання, дописування, тощо), а також авторства підписів - є завданням технічної експертизи документа та почеркознавчої експертизи (відповідно до Закону України «Про судову експертизу» та Наказу Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень») та відповідно потребує спеціальних знань експерта, а отже для підтвердження заперечень відповідача щодо належності та допустимості доказів необхідним є призначення судової експертизи.
 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення у справі комплексної судової технічної експертизи та почеркознавчої експертизи відмовлено (т. 23 а.с. 182,183).
 
Постановляючи вказану ухвалу, апеляційний суд цілком обґрунтовано зазначив про те, що судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Та дійшов правильного висновку про те, що з огляду на предмету спору у цій справі, склад учасників судового розгляду,  підстави для призначення комплексної судової технічної експертизи та почеркознавчої експертизи з підстав зазначених у клопотанні ОСОБА_2 , відсутні.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд некоректно інтерпретував обґрунтування заявника щодо необхідності призначення у цій справі судової комплексної технічної і почеркознавчої експертизи графічних матеріалів, Верховний Суд також відхиляє, оскільки відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України вони не є підставою для скасування правильної по суті оскаржуваної постанови апеляційного суду.
 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 про те, що апеляційний суд встановив обставини, яка мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, за відсутністю оригіналу «Проекту планування та забудови колективного саду», наявних очевидних підробок у викопіюваннях графічних матеріалів «Горизонтальной планировки» та недослідження доказів, зокрема офіційних даних Держгеокадастру, Публічної кадастрової карти, даних кадастрового плану та державного акта на право власності не земельну ділянку, кадастровий номер 1822080900:05:000:1215, протоколу узгодження меж цієї ж земельної ділянки, зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду та до переоцінки доказів, що в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.
 
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі
 
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
 
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України).
 
Землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами, належать до земель водного фонду (пункт «б» частини першої статті 58 ЗК України та абзац третій частини першої статті 4 ВК України).
 
Згідно з частинами першою та другою статті 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Аналогічні норми закріплені в частинах першій-третій статті 88 ВК України.
 
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
 
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (частина перша статті 61 ЗК України, частина перша статті 89 ВК України).
 
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених ЗК України та ВК України.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
 
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, (далі - Порядок), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.
 
Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом (постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №372/4149/18-ц).
 
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. 
 
Таким чином, законодавство України обмежує безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Водночас зайняту прибережною захисною смугою земельну ділянку можна отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для ведення садівництва.
 
Згідно з частиною четвертою статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
 
За змістом частини сьомої статі 122 ЗК України Кабінет Міністрів України надає земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 122 ЗК України (на час вирішення питання про передачу спірної земельної ділянки в оренду) районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.
 
За змістом частини четвертої статі 122 ЗК України обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.
 
Частиною шостою статті 149 ЗК України передбачено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
 
Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
 
Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
 
За змістом статті 13 зазначеного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Згідно з вимогами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
 
Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів (стаття 16 ЦК України) і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203 та частина перша статті 215 ЦК України).
 
Апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку,  дійшов правильного висновку про те, що оскільки рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 березня 2019  року у справі №  296/5781/18 визнано недійсним і скасовано  розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 16 лютого 2016 року № 35 яким, серед іншого, затверджено проект землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 терміном на 49 років, то наявні підстави для визнання оспорюваного договору оренди від 11 травня 2016 року, укладеного між Житомирською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 , недійсним як такого, що суперечить актам цивільного законодавства, зокрема приписам статей 83, 84, 89 ВК України, статей 59, 83,122 ЗК України.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 11 травня 2016 року та не мала права на його оскарження, є безпідставними з огляду на таке.
 
За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.
 
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
 
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
 
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
 
Подібних висновків дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17
 
Вирішуючи цей спір і частково задовольняючи вимоги позову ОСОБА_1 , апеляційний суд з`ясував характер спірних правовідносин сторін, надав оцінку змісту порушеного права (інтересу) позивачки оспорюваним договором оренди земельної ділянки від 11 травня 2016 року, стороною яких позивачка не є, дослідив обставини справи і наявні у ній докази та визнав доведеним позивачкою належними засобами доказування факт порушення таким договором оренди прав і законних інтересів позивачки, які підлягають захисту у судовому порядку, зокрема з огляду на те, що предмет оренди за вказаним договором включає загальний проїзд  (дорогу), який є єдиним проїздом до земельної ділянки позивачки ОСОБА_1 .
 
Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_2 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону,  рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).
 
Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду в частині щодо суті спору відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
 
Тому зазначена постанова апеляційного суду в цій частині підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга  ОСОБА_2 - без задоволення.
 
Щодо вирішення апеляційним судом питання про розподіл судових витрат на правову допомогу
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 просила суд стягнути судові витрати за правничу допомогу, надану адвокатом Кочетовим Л. Г. в розмірі 5 000,00 грн та ФОП ОСОБА_5 у розмірі 116 292,00 грн.
 
У клопотанні представник ОСОБА_2 -  ОСОБА_11 вказала, що розмір вказаних витрат є неспівмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, тому вважала, що взагалі відсутні підстави для стягнення на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, наданих адвокатом Кочетовим Л.Г. Витрати, які ОСОБА_1 понесла на послуги юриста ОСОБА_5 , не відносяться до витрат на правничу допомогу, а тому не підлягають стягненню.
 
Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
 
Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
 
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
 
Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
 
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
 
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
 
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу надану Кочетовим Л. Г .
 
Матеріали справи свідчать про те, що 22 грудня 2018 року між Адвокатським бюро «Кочетов та партнери» в особі керуючого бюро Кочетова Л. Г. та ОСОБА_1 укладено договір № 8/18 про надання правової допомоги.
 
Згідно з підпунктом 3.2 вказаного договору, розмір гонорару Клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього договору правову допомогу, яка визначається сторонами окремою додатковою угодою, та є невід`ємною частиною цього договору, така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін              (т. 4 а.с. 4-7).
 
На підтвердження наданих адвокатом послуг в суді першої інстанції Демянчук Г.П. також надала: копію додаткової угоди від 03 червня 2018 року за № 1 до договору про надання правової допомоги від 22 травня 2018 року № 8/18, акт приймання -передачі виконаної роботи від 30 грудня 2018 року за № 1 до договору про надання правової допомоги від 22 травня 2018 року №8/18 за яким надані такі послуги: ознайомлення з матеріалами справи вартість - 1500,00 грн; надання консультацій, роз`яснень вимог законодавства, узгодження правової позиції - 500,00 грн; вивчення судової практики та правової позиції Верховного Суду - 1000,00 грн, участь у судових засіданнях (3-х) - 3000,00 грн, копії квитанцій від 05 червня 2018 року, 01 серпня 2018 року, 19 грудня 2018 року про сплату ОСОБА_1 АБ «Кочетов та партнери» 5000,00 грн за адвокатські послуги (т. 23 а.с.94). 
 
Враховуючи наведене, вирішуючи питання про розподіл судових витрат ОСОБА_1 на правову допомогу, апеляційний суд враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов правильного висновку про необхідність компенсувати за рахунок ОСОБА_2 та Житомирської районної ради Житомирської області понесені позивачкою витрати, пов`язанні з оплатою правничої допомоги надані адвокатом Кочетовим Л. Г. у розмірі 5 000,00 грн під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме по 2 500,00 грн з кожного.
 
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду в цій частині.
 
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу надану  ОСОБА_5 .
 
Матеріали справи свідчать про те, що 17 січня 2017 року ОСОБА_5 (який діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної - особи підприємця від  20   березня 2002 року, займається діяльністю у сфері права (КВЕД №69.10, є фахівцем у галузі права) та ОСОБА_1 уклали договір про надання правової допомоги. До договору долучено диплом ПВ №769663 про закінчення ОСОБА_5 Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка (т. 23 а.с. 95-96).
 
28 серпня 2017 року ОСОБА_1 , відповідно до довіреності, яка посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. та зареєстрована в реєстрі № 14636, уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси і вести її справи у судах усіх інстанцій, з усіма процесуальними правами та обов`язками, які надано сторонам справи. Довіреність видана строком на один рік по 06 серпня 2018 року (т.2 а. с.11).
 
06 серпня 2018 року ОСОБА_1 , відповідно до довіреності, яка посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. та зареєстрована в реєстрі № 12043, уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси і вести її справи у судах усіх інстанцій, з усіма процесуальними правами та обов`язками, які надано сторонам справи. Довіреність видана строком на один рік по 06 серпня 2019 року (т. 6 а.с. 164). 
 
19 січня 2019 року ОСОБА_1 , довіреністю, яка посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвою О. В. та зареєстрована в реєстрі № 5, уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси і вести її справи у судах усіх інстанцій, з усіма процесуальними правами та обов`язками, які надано позивачу, відповідачу. Довіреність видана строком на два роки до 19 січня 2021 року (т.15 а. с. 79).
 
Відповідно до протоколів судових засідань за період з 06 березня 2018 року до 28 грудня 2021 року ОСОБА_5 в суді першої інстанції представляв інтереси ОСОБА_1 як представник позивачки.
 
Згідно з актом прийому-передачі від 14 грудня 2017 року юрист ОСОБА_5 та ОСОБА_1 підтвердили виконання умов договору про надання правової допомоги юристом та витрачено 90 годин роботи, сплачено 63 432,00 грн                           (т. 23 а. с. 97).
 
Відповідно до акта прийому-передачі від 29 грудня 2018 року юрист ОСОБА_5 та ОСОБА_1 підтвердили виконання умов договору про надання правової допомоги юристом та витрачено у 2018 році - 75 годин роботи, сплачено - 52 860,00 грн (т. 23 а. с.98).
 
За квитанціями № 1, 7 від 14 грудня 2017 року та 29 грудня 2018 року, ОСОБА_1 сплатила представнику ОСОБА_5 за надання правової допомоги у цивільній справі № 296/8319/17 кошти в сумі 63 432,00 грн та 52 860,00 грн, а всього 116 292,00 грн (т.24 а.с.66).
 
Апеляційний суд вважав, що ОСОБА_5 в суді першої інстанції діяв як представник позивачки ОСОБА_1 , а не надавав ОСОБА_1 правничу допомогу як фахівець у галузі права, а тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачкою сума 116 292,00 грн витрат на послуги ФОП ОСОБА_5 не є в розумінні статей 15, 133, 137 ЦПК України витратами на професійну допомогу і не підлягає стягненню з відповідачів.
 
Верховний Суд з такими висновками апеляційного суду погодитись не може з огляду на таке.
 
Аналіз матеріалів свідчить про те, що з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася вперше 23 жовтня 2017 року. Провадження у цій цивільній справі відкрито 25 жовтня 2017 року.
 
ЦПК України в редакції, яка діяла на той час (далі - ЦПК України 2004 року), зокрема стаття 12, передбачала, що  особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до статті 26 ЦПК України 2004 року у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.
 
Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 38 ЦПК України 2004 року сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
 
Згідно з частиною першою статті 40 ЦПК України 2004 року представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другою та п`ятої статті 42 ЦПК України 2004 року повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами: 1) довіреністю фізичної особи; 2) довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника; 3) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.  Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання. Довіреність фізичної особи, яка є суб`єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу, за зверненням якої прийнято рішення про надання такої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Оригінали документів, зазначених у цій статті, або копії з них, посвідчені суддею, приєднуються до справи.
 
Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.
 
Тому, відповідно до чинного на час відкриття провадження у справі цивільного процесуального законодавства для участі представника сторони - фахівця в галузі права достатньо було довіреності, посвідченої нотаріально. 
У матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена довіреність позивачки ОСОБА_1 на представництво її інтересів у суді представником ОСОБА_5 , яка прийнята судом першої інстанції як доказ, а представника допущено до участі у справі.
 
Законодавство, чинне на час відкриття провадження у цій справі, не передбачало обов`язку для позивачки чи її представника надавати ще й договір про надання правової допомоги.
 
Отже, враховуючи наведені норми процесуального законодавства, при наданні правової допомоги одній із сторін фахівець в галузі права виступає у цивільному процесі як представник сторони у справі.
 
Відповідно до статті 86 ЦПК України 2004 року витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
 
Витрати на правову допомогу стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
 
При стягненні витрат на правову допомогу треба враховувати, що особа яка таку допомогу надала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
 
Розмір витрат на правову допомогу визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
 
Отже, оскільки позивачка ОСОБА_1 надала апеляційному суду докази на підтвердження її витрат у сумі 166 292,00 грн на послуги фахівця в галузі права ОСОБА_5 , надані ним як під час розгляду справи, так і пов`язані з підготовкою до розгляду справи, то витрати позивачки на оплату таких послуг є витратами на правничу допомогу.
 
Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, порушив норми процесуального права та безпідставно повністю відмовив у компенсації ОСОБА_1 витрат на правову допомогу. 
 
З огляду на викладене, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу (послуги) фахівця в галузі права ОСОБА_5 , врахувавши співмірність розміру витрат на оплату таких послуг адвокатів зі: складністю справи та виконаних робіт (наданих послуг); часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт; складністю справи та значенням справи для сторони позивача, а також з урахуванням поданого представником відповідачки клопотання про зменшення розміру заявлених до стягнення судових витрат на правничу допомогу та її доводів щодо їх неспівмірності, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання ОСОБА_1 про розподіл (відшкодування) судових витрат на правову допомогу, надану фахівцем в галузі права ОСОБА_5 , і стягнення з  ОСОБА_2 та Житомирської районної державної адміністрації на її користь відшкодування судових  витрат  на правову допомогу, надану фахівцем в галузі права  ОСОБА_5 , у сумі 25 000,00 грн, а саме по 12 500,00 грн з кожного. У стягненні інших частини витрат на професійну правничу допомогу, надану фахівцем в галузі права  ОСОБА_5 , відмовити.
 
Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним фахівцем в галузі права ОСОБА_5 обсягом послуг у суді касаційної першої інстанції.
 
Тому постанова Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, надану  ОСОБА_5 , підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про стягнення із  ОСОБА_2 та Житомирської районної державної адміністрації судових  витрат   ОСОБА_1 на правову допомогу, надану  ОСОБА_5 , у сумі 25 000,00 грн, а саме по 12 500,00 грн з кожного.
 
Відповідно доводи ОСОБА_1 та наведені у її касаційній скарзі підстави касаційного перегляду знайшли своє часткове підтвердження.
 
Щодо вирішення апеляційним судом питання про розподіл судових витрат на проведення судової експертизи та експертного дослідження
 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи (частина третя статті 133 ЦПК України).
 
Частинами другою, третьою статті 102 ЦПК України передбачено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
 
Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторони (сторона) не надали відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України).
 
Згідно із частинами першою, п`ятою-сьомою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
 
Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
 
За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.
 
Частина перша статті 1 Закону України «Про судову експертизу» визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
 
Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (частина перша статті 71 цього Закону).
 
Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від  08  жовтня 1998 року № 53/5, передбачає, що  підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.
 
Системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке:
(1)  витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат;
 
(2)  висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи;
 
(3)  у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду;
 
(4)  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.
 
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22листопада 2023 року у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23). 
 
У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у клопотанні про розподіл (відшкодування) судових витрат від 21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 просила суд у разі задоволення її позовних вимог стягнути із відповідачів на її користь судові витрати на проведення експертизи від 06 вересня 2019 року № 153/09-2019 та від 10 грудня 2018 року на загальну суму 7 717,00 грн              (т. 23 а. с. 77-87).
 
Відповідно до рахунку-фактури від 17 липня 2019 року № 153 вартість проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи № 153/09-2019 складає 2 512,00 грн, виконання якої доручено Товариству з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Центр будівельних та земельних експертиз», платник - ОСОБА_1 .
 
Згідно з актом здачі-приймання висновку експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи від 06 вересня 2019 року № 153/09-2019, ОСОБА_1 сплатила 2 512,00 грн, що підтверджується квитанцією від 25 липня 2019 року № 35.
 
Відповідно до копії висновку експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи від 06 вересня 2019 року № 153/09-2019, проведеної ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз», ця експертиза проведена за заявою ОСОБА_1 від 17 липня 2019 року про проведення земельно-технічної експертизи у цивільній справі № 278/419/19 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача: СТ «Зарево», Василівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, про визнання незаконним та скасування розпорядження Житомирської обласної державної адміністрації ОСОБА_12 від 16 лютого 2016 року № 35.
 
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2019 року у справі № 278/419/19 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. ОСОБА_1 у цій справі не подавала заяву про розподіл між сторонами судових витрат. 
 
Крім того, суди встановили, що відповідно до договору № 113 на проведення експертного дослідження від 04 грудня 2018 року ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» з однієї сторони та ОСОБА_6 з іншої сторони уклали договір на проведення експертного дослідження земельної ділянки за адресою: Василівська сільська рада, СТ «Зарево».
 
Протоколом згоди на договірну ціну від 04 грудня 2018 року, замовник ОСОБА_6 та ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» погодили ціну в сумі 5 005,00 грн.
 
Згідно з актом прийому-передачі виконаних робіт по проведенню експертного дослідження від 10 грудня 2018 року ОСОБА_6 роботу прийняв. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 04 грудня 2018 року ОСОБА_6 сплатив 5005,00 грн за судову експертизу (т. 23 а.с.90).
 
З огляду на викладене та з урахуванням того, що комісійну земельно-технічну експертизу від 06 вересня 2019 року № 153/09-2019 проведено у іншій справі № 287/5781/18, а за проведення земельно-технічної експертизи від 10 грудня 2018 року № 413/18 оплату здійснено ОСОБА_6 , який не є стороною цій справі, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що заявлені позивачкою у цій справі судові витрати на проведення судових експертиз не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки.
 
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суди  неправильно оцінили докази, що підтверджують сплату нею коштів за проведення експертиз, а відтак дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування цих витрат, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що у розумінні частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.
 
Отже, постанова Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на проведення судових експертизи підлягає залишенню без змін.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 -задовольнити частково, оскаржувану постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат  на правову допомогу, надану фахівцем в галузі права  ОСОБА_5 скасуватита ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким клопотання  ОСОБА_1 про розподіл (відшкодування) судових витрат на правову допомогу, надану фахівцем в галузі права ОСОБА_5 , задовольнити частково; стягнути із ОСОБА_2 та Житомирської районної державної адміністрації на користь   ОСОБА_1 відшкодування судових  витрат  на правову допомогу, надану фахівцем в галузі права  ОСОБА_5 у сумі 25 000,00 грн, а саме по 12 500,00 грн з кожного. В іншій частині вказану постанову апеляційного суду залишити без змін. 
 
Додаткове рішення Житомирського районного суду Житомирської області від  28  квітня 2023 рокукасаційним судом не переглядалось, оскільки воно було  обґрунтовано скасоване постановою Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року.
 
Розподіл судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
Оскільки постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023  року в частині вирішення цієї справи по суті спору залишено без змін, а скасовано лише   в   частині вирішення питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції,                   немає.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, надану фахівцем в галузі права ОСОБА_5 , скасувати.
 
Ухвалити в цій частині нове судове рішення яким клопотання ОСОБА_1   про розподіл (відшкодування) судових витрат на правову допомогу, надану фахівцем в галузі права ОСОБА_5 , задовольнити частково.
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану фахівцем в галузі права ОСОБА_5 , у розмірі 12 500,00 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн. 
 
Стягнути з Житомирської районної державної адміністрації на користь  ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу,надану фахівцем в галузі права ОСОБА_5 , у розмірі 12 500,00 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн. 
 
В іншій частині постанову Житомирського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є  остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Б. І. Гулько
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець