СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року                       м. Харків                        Справа № 917/1884/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О. , суддя  Пуль О.А.
за участі секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області (вх. № 752 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 13.02.2024 у справі №917/1884/23 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Погрібною С.В., повний текст рішення складено та підписано 21.02.2024) 
за позовом Селянського (фермерського) господарства "Росток", смт. Семенівка, Семенівський район, Полтавська область,
до 1) Кременчуцької районної державної (військової) адміністрації, м.Кременчук, Полтавська область,
2) Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, смт. Градизьк, Кременчуцький район, Полтавська область,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача  ОСОБА_1 , с. Броварки, Кременчуцький район, Полтавська область,
про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації, визнання права користування,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 року Селянське (фермерське) господарство "Росток" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Кременчуцької районної державної (військової) адміністрації та Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, в якому просить:
- визнати недійсним (нечинним) розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 19.11.2007 № 991 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою при передачі в оренду земельних ділянок державної власності на території Броварківської сільської ради”;
- визнати недійсним (нечинним) розпорядження Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008  № 321 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства “Росток” Матвійцю С.М. на території Броварківської сільської ради”;
- визнати недійсним договір оренди землі від 13.12.2011, укладений між Глобинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, площею 51,00 га, зареєстрований у відділі Держкомзему у Глобинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.10.2012 №532060004005563;
- скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, площею 50,9811 га;
- визнати право постійного користування за Селянським (фермерським) господарством “Росток” (код ЄДРПОУ: 24390862) на земельну ділянку площею 51,00 га, за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, Градизька селищна рада (територія колишньої Броваркіської сільської ради Глобинського району Полтавської області), на яку було видано Державний акт на право постійного користування землею серії III - ПА № 007526 від 26.02.1996, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за N982.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 13.02.2024, з урахуванням ухвали суду від 26.02.2024, у справі №917/1884/23 позовні вимоги Селянського (фермерського) господарства "Росток" задоволено.
Визнано недійсним (нечинним) розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 19.11.2007 № 991 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою при передачі в оренду земельних ділянок державної власності на території Броварківської сільської ради”.
Визнано недійсним (нечинним) розпорядження Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008 № 321 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства “Росток” Матвійцю С.М. на території Броварківської сільської ради”.
Визнано недійсним договір оренди землі від 13.12.2011, укладений між Глобинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, площею 51,00 га, зареєстрований у відділі Держкомзему у Глобинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.10.2012 №532060004005563.
Скасовано у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, площею 50,9811 га.
Визнано право постійного користування за Селянським (фермерським) господарством “Росток” на земельну ділянку площею 51,00 га, за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, Градизька селищна рада (територія колишньої Броваркіської сільської ради Глобинського району Полтавської області), на яку було видано Державний акт на право постійного користування землею серії III - ПЛ № 007526 від 26.02.1996, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №82.
Стягнуто з Кременчуцької районної державної (військової) адміністрації на користь Селянського (фермерського) господарства "Росток" 6 710,00 грн витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто з Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області на користь Селянського (фермерського) господарства "Росток" 6 710,00 грн витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідно до законодавства України постійним користувачем земельної ділянки загальною площею 51,00 га право користування на яку оформлено Державним актом на право постійного користування землею серії  ІІІ – ПЛ № 007526 від 26.02.1996, що  зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №82, на сьогодні є Селянське (фермерське) господарство “Росток”. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів припинення права постійного користування СФГ “Росток” з визначених законом підстав. В той же час, стаття 141 Земельного кодексу України від 25.10.2001 не передбачала припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи, тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки, в зв`язку з  чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та доведення позивачем наявності права постійного користування за Селянським (фермерським) господарством “Росток  на земельну ділянку площею 51,00 га,  за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, Градизька селищна рада (територія колишньої Броваркіської сільської ради Глобинського району Полтавської області), на яку було видано Державний акт  на право постійного користування землею серії ІІІ – ПЛ № 007526 від 26.02.1996, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №82. Позивачем належним чином підтверджено повну накладку земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні СФГ “Росток” із земельною ділянкою з кадастровим номером 5320680700:00:005:0099, право оренди  на яку наразі зареєстровано за громадянкою ОСОБА_1 , що вбачається з відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідачами не було надано доказів на спростування вищезазначених обставин. Відтак, суд дійшов висновку, що розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від  19.11.2007 № 991 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою при передачі в оренду земельних ділянок державної власності на території Броварківської сільської ради” та розпорядження  Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008 № 321 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства “Росток” ОСОБА_2 на території Броварківської сільської ради”  порушують права позивача та є недійсними (нечинними), в зв`язку з чим договір оренди землі від 13.12.2011, укладений між Глобинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, на підставі  розпорядження  Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008 № 321,  яке визнане судом  недійсним (нечинним), порушує права позивача і підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Як зазначено в  рішенні, підлягає також задоволенню вимога щодо скасування  державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер  5320680700:00:005:0099, оскільки це  відновить право позивача сформувати земельну ділянку в координатах, межах та конфігурації земельної ділянки площею 50,8911  га, з цільовим призначенням: для ведення фермерського господарства згідно Державного акту на право постійного користування землею   серії ІІІ – ПЛ № 007526 від 26.02.1996 на підставі технічної документації №12411-т із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Селянського (фермерського) господарства “Росток” та зареєструвати  у встановленому законом порядку  право постійного користування, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Щодо заяви відповідача 2 про застосування позовної давності, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності.
Градизька селищна рада Кременчуцького району Полтавської області з рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 13.02.2024 у справі №917/1884/23 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності.
Скарга обґрунтована тим, що спірна земельна ділянка передавалась в оренду для ведення фермерського господарства Матвійцем Станіславом Михайловичем, а саме його селянського фермерського господарства «Росток». Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань Селянське фермерське господарство «Росток» (ЄДРГІОУ 24390862) на момент укладення спірного договору оренди мало лише одного засновника (учасника) ОСОБА_2 . Так само ОСОБА_2 був єдиним керівником та особою, що могла вчиняти дії від імені СФГ «Росток». Отже, в інтересах Селянського фермерського  господарства «Росток» ухвалювалось розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації №321 від 26.05.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо документів, що посвідчують право оренди даної земельної ділянки для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства «Росток» ОСОБА_2 ;  укладено нині оспорюваний договір оренди землі від 13.12.2011. Зазначає, що Селянське фермерське господарство «Росток» у відповідності до умов укладеного ОСОБА_2 договору оренди землі від 13.12.2011 протягом 2013-2021 року сплачувало щомісячні оренді платежі за землю саме як юридична особа, що підтверджується довідкою Головного управління ДПС у Полтавській області №13645/16-31-19- 02-17 від 17.08.2023.
Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов по заявленим вимогам, починаючи від 15.03.2013, протягом наступних трьох років, тобто до 15.03.2016, проте до суду звернувся із позовом у жовтні 2023 року, тобто зі спливом строку позовної давності на сім років. Отже, на підставі ст. 267 Цивільного кодексу України суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позовної заяви Селянського (Фермерського) господарства «Росток» у зв`язку із пропущенням строку позовної давності.
13.05.2024 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6616), в якому останній проти апеляційної скарги заперечує, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а  апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що без наявних на те правових підстав, земельна ділянка з кадастровим номером 5320680700:00:005:0099, яка перебуває в постійному користуванні СФГ «Росток», була передана в оренду ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_2 уклав спірний договір оренди як фізична особа і фактично орендарем за договором виступав ОСОБА_2 . Оскільки право постійного користування землею згідно даного державного акту перейшло до СФГ «Росток» у момент його створення, не було припинено, чи скасовано, відтак укладення договору оренди від 13.12.2011  щодо тієї ж самої земельної ділянки є протиправним. В той же час, станом на момент укладення договору оренди землі від 13.11.2011, чинне законодавство не містило обов`язку для СФГ «Росток» здійснювати встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІІ-ПЛ №007526, зареєстрованого за №82, виданого 26.02.1996 та обов`язку реєструвати своє право постійного користування на землю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до законодавства України постійним користувачем земельної ділянки загальною площею 51,00 га, право користування на яку оформлено Державним актом на право постійного користування землею серії ІІІ – ПЛ № 007526 від 26.02.1996 на сьогодні є Селянське (фермерське) господарство «Росток». Суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів припинення права постійного користування СФГ «Росток» з визначених законом підстав. В той же час, стаття 141 Земельного кодексу України від 25.10.2001 не передбачала припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи, тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
14.05.2024 до суду від Кременчуцької районної державної (військової) адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6653), в якому перший відповідач просить скасувати рішення суду першої  інстанції та винести нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.  Вважає, що розпорядження голови Глобинської державної адміністрації від 19.11.2007 № 991 та від 26.05.2008 № 321 були прийняті відповідно до чинного на той час законодавства – Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Закону України «Про землеустрій», Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про фермерське господарство». Отже, і договір оренди землі від 13.12.2011, вчинений на підставі розпорядження Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008 № 321, є таким що відповідає законодавству, яке діяло на момент його укладання, тому не підлягає скасуванню. Просить провести розгляд справи № 547/868/23 без участі представника Кременчуцької районної військової адміністрації Полтавської області.
Апелянт у судовому засіданні 24.07.2024 у режимі відеоконференції підтримав вимоги апеляційної скарги. 
Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечував проти вимог апеляційної скарги.
Інші учасники справи у судове засідання не прибули, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином ухвалою суду від 12.06.2024.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі  рішення  четвертої сесії  Глобинської районної Ради народних депутатів Полтавської області  двадцять другого скликання від 07 квітня 1995 “Про надання земельних ділянок для створення селянських (фермерських) господарств на території району” ОСОБА_3 – голові та ОСОБА_2 – члену селянського (фермерського) господарства, було  надано земельну ділянку для створення селянського (фермерського) господарства по Броварківській сільській Раді - 50 га із земель запасу Броварківської сільської Ради з урахуванням середньої земельної частки, для вирощування зернових культур та виробництва тваринницької продукції.
26.02.1996 ОСОБА_3 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ІІІ – ПЛ № 007526, згідно якого  надано у постійне користування земельну ділянку, розташовану на території Броварківської сільської Ради народних депутатів Глобинського району, площею 51,00 гектарів в межах згідно з планом.  Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №82.
22.03.1996 зареєстровано Селянське (фермерське) господарство “Росток”. Членами СФГ “Росток” стали  голова СФГ ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_2 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18 жовтня 2007 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням голови СФГ “Росток” № 8 від 20.11.2007, у зв`язку зі смертю засновника виведено ОСОБА_3 з членів СФГ “Росток”,  а обов`язки голови СФГ “Росток” покладено на чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .
Розпорядженням голови Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області № 991 від 19.11.2007 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою при передачі в оренду земельних ділянок державної власності на території Броварківської сільської ради”, надано члену СФГ “Росток” ОСОБА_2 дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та розмірів земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на умовах оренди на території Броварківської сільської ради із земель державної власності наданих у користування СФГ “Росток”, загальною площею 51 га, з орендною платою в межах земельного податку, терміном на 49 років, для ведення фермерського господарства.
Розпорядженням голови Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області № 321  від 26.05.2008 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку загальною площею 51 га, з них ріллі 49,90 га під будівлями, лісами та іншими угіддями – 1,10 га терміном на 49 років, для ведення фермерського господарства члену СФГ “Росток” ОСОБА_2 .
13.12.2011 між Глобинською районною державною адміністрацією (орендодавець)  та ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди землі щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5320680700:00:005:0099, площею  51 га, з них ріллі 49,90 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями – 1,10 га.   
Пунктом 1.1. договору передбачено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення (землі для ведення фермерського господарства), яка знаходиться на території Броварківської сільської ради за межами населених пунктів.
Відповідно до п. 2.1. договору, в оренду передається земельна ділянка загальною  площею  51 га, з них ріллі 49,90 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями – 1,10 га, кадастровий номер 5320680700:00:005:0099. 
Згідно з п. 3.1. договору договір укладено на 49 років.
Договір з боку орендаря підписано громадянином ОСОБА_2 та скріплено печаткою СФГ “Росток”.
Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Глобинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.10.2012 за №532060004005563.
У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 26.10.2021, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. 
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №2828 від 17.08.2023, виданого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г., ОСОБА_1 успадкувала після  смерті ОСОБА_2 права та обов`язки засновника СФГ “Росток” (код ЄДРПОУ: 24390862), які встановлені чинним законодавством України та статутом СФГ “Росток”. 
У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом №2654 від 03.10.2022, виданого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г., ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_2 право на оренду земельної ділянки площею 50,9811 га (площа уточнена з 51,00 га), кадастровий номер  5320680700:00:005:0099, що належало спадкодавцю на підставі договору оренди землі від 13.12.2011, зареєстрованого в відділі Держкомзему у Глобинському районі Полтавської області 10.10.2012 за №532060004005563.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо  об`єкта нерухомого майна від 17.07.2023 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5320680700:00:005:0099, площею  50,9811 га, на земельну ділянку зареєстровано право оренди за ОСОБА_1 на підставі договору від 10.10.2012, строком на 49 років, до 10.10.2026.
Зі змісту листа Головного  управління Держгеокадастру у Полтавській області Управління надання адміністративних послуг від 27.07.2023 вбачається, що згідно книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі до 01.01.2013 на гр. ОСОБА_3 видавався Державний акт на право постійного користування землею ІІІ-ПЛ №007526, зареєстрований за номером 82 від 26.02.1996, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район (колишній Глобинський район) Броварківська сільська рада, для ведення селянського (фермерського) господарства площею 51,0 га. Стосовно скасування даного Державного акту відомості в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею відсутні. На даний час вищевказана земельна ділянка перебуває в оренді терміном на 49 років кадастровий номер  5320680700:00:005:0099. Договір оренди укладений з гр. ОСОБА_2 та Глобинською РДА від 10.10.2012.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №2828 від 17.08.2023, виданого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г., ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_2 права та обов`язки засновника Селянського (фермерського) господарства “Росток”.
17.08.2023 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки у складеному капіталі СФГ “Росток” (100%).
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_4 є засновником та керівником СФГ “Росток”.
Як зазначає позивач у спірних правовідносинах право постійного користування спірною земельною ділянкою площею 51 га з дня державної реєстрації СФГ "Росток" 22.03.1996 належить саме фермерському господарству. Земельна ділянка з кадастровим номером 5320680700:00:005:0099, що була передана в оренду ОСОБА_2 , є тією самою ділянкою, яка надана у постійне користування ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства  згідно Державного акту  на право постійного користування землею серії ІІІ – ПЛ № 007526 від 26.02.1996.
За заявою позивача ТОВ “Компанія Терра-Макс” розробило технічну документацію №12411-т із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Селянського (фермерського) господарства “Росток”, площею 50,9811 га,  для ведення селянського (фермерського) господарства на території Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області на підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІІ-ПЛ №007526, зареєстрованого за № 82, виданого 26.02.1996. 
Відповідно до протоколу ПП-7100050482023 проведення перевірки електронного документа від 04.09.2023 електронний документ не відповідає: наявним даним Державного земельного кадастру (геодезичній та картографічній основам, даним індексних кадастрових карт (планів), відомостям про інші об`єкти Державного земельного кадастру, їх кількісним, якісним характеристикам та відомостям про  значення оцінки земельної ділянки; установленим вимогам до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа; даним документації із землеустрою або оцінки земель.
Рішенням державного кадастрового реєстратора про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-7100145692023 від 04.09.2023, відмовлено у внесенні відповідних відомостей до Державного земельного кадастру з підстав: електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини через перетин ділянок з земельною ділянкою з кадастровим номером 5320680700:00:005:0099 (площа співпадає на 100%).
Позивач зазначає, що ураховуючи те, що з моменту реєстрації СФГ "Росток" право постійного користування  спірною земельною ділянкою  перейшло  від засновника до СФГ "Росток",   СФГ "Росток" має право постійного користування земельною ділянкою площею 51 га на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ – ПЛ № 007526 виданого 26.02.1996, яке  не було припинено, чи скасовано. 
Наведені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
          Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються. Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.
          Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Відповідно, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
          Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
          Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Правовідносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням селянських (фермерських) господарств регулюються, Земельним Кодексом України у відповідних редакціях (1990 та 2001 років), Законом України "Про селянське (фермерське) господарство", Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно - правовими актами України.
Статтею 51 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час створення  СФГ “Росток”) визначався  порядок надання земель для ведення селянського (фермерського) господарства. Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначаються: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляється про їх досвід роботи в сільському господарстві і наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливі також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки.
Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції, чинній на час створення  СФГ “Росток”)  користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час створення  СФГ “Росток”) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на час надання земельної ділянки така земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.
Верховний Суд у постанові від 15.09.2020 у справі № 912/757/19 дійшов висновку, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи; з цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. Також у цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.
Частиною 1 статті 2 Закону України “Про селянське (фермерське) господарство” (в редакції, чинній на час створення  СФГ “Росток”) визначено, що селянське (фермерське) господарство (далі - СФГ) є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.
Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України “Про селянське (фермерське) господарство” (в редакції, чинній на час створення  СФГ “Росток”) членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою.
На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право приватної власності на землю, Державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Складаються також інші документи відповідно до законодавства України (ч. 5 ст. 2 Закону України “Про селянське (фермерське) господарство”).
Статтею 9 Закону України “Про селянське (фермерське) господарство”  (в редакції, чинній на час створення  СФГ “Росток”) було передбачено, що після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.
Законодавством, чинним до 2003 року, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, без створення такого селянського (фермерського) господарства.
Згідно із Законом України «Про фермерське господарство», прийнятим 19.06.2003, Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» визнано таким, що втратив чинність.
У статті 1 Закону України “Про фермерське господарство” вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Згідно із частиною 1 статті 5, частиною 1 статті 7 зазначеного Закону право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (ст. 8 Закону України “Про фермерське господарство”). 
У пунктах 48- 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18 зроблено висновок про те, що і на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.
Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.
Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17.
З аналізу положень статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства (пункт 53 постанови від 23.06.2020 у справі № 922/989/18).
Практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря та переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від  16.01.2019 у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27.03.2019 у справі № 574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі № 628/776/18).
Згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України (у редакції  чинній на момент укладення договору оренди) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.
Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, який діяв із 01.01.2002 (час набрання чинності Земельним кодексом України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.
Водночас Конституційний Суд України у Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.
Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/989/18).
Велика Палата Верховного Суду (пункт 61 постанови від 23.06.2020 у справі № 922/989/18) дійшла висновку, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 615/2197/15-ц).
Статтею 141  Земельного кодексу України від 25.10.2001 (у редакції чинній станом на час укладення договору оренди) передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних  підприємств,  установ  та  організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; д) систематична  несплата  земельного  податку  або орендної плати; е) набуття іншою  особою права власності на жилий будинок, будівлю або  споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. 
Велика Палата Верховного Суду з урахуванням положень статті 141 Земельного кодексу України (у редакції 2001 року) та статті 27 Земельного кодексу України (1990 року) зазначила, що підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника, як смерть громадянина - засновника селянського фермерського господарства відсутня. Адже правове становище селянського (фермерського) господарства як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства (пункти  66, 67 постанови від 23.06.2020 у справі № 922/989/18).
Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним (пункт 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №  906/392/18).
Наведений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 вересня 2023 року у cправі № 924/687/22.
Частинами 3, 4 статті 142 Земельного кодексу України (у редакції чинній станом на час укладення договору оренди) передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі  заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що спірна земельна ділянка передавалась в оренду для ведення фермерського господарства Матвійцем Станіславом Михайловичем, а саме його селянського фермерського господарства «Росток». Саме ОСОБА_2 був єдиним керівником та особою, що могла вчиняти дії від імені СФГ «Росток». Отже, в інтересах Селянського фермерського  господарства «Росток» ухвалювалось розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації №321 від 26.05.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо документів, що посвідчують право оренди даної земельної ділянки для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства «Росток» Матвійцю С.М;  укладено нині оспорюваний договір оренди землі від 13.12.2011. 
З матеріалів справи вбачається, що право постійного користування земельною ділянкою  площею 51,00 гектарів в межах згідно з планом призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, на території Броварківської сільської Ради народних депутатів Глобинського району, яка була надана засновнику  СФГ “Росток” громадянці ОСОБА_5 , посвідчено Державним актом  на право постійного користування землею серії ІІІ – ПЛ № 007526 від 26.02.1996, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №82.    
Після отримання громадянкою ОСОБА_5 . Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації,  нею було засновано СФГ “Росток”,  яке зареєстроване як юридична особа.
Тобто, у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації СФГ “Росток”,  останнє набуло права та обов`язки землекористувача, в зв`язку з чим постійним користувачем земельної ділянки загальною площею 51,00 га на сьогодні є Селянське (фермерське) господарство “Росток”. 
Зі змісту листа Головного  управління Держгеокадастру у Полтавській області Управління надання адміністративних послуг від 27.07.2023 вбачається, що згідно книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі до 01.01.2013 на гр. ОСОБА_3 видавався Державний акт на право постійного користування землею ІІІ-ПЛ №007526, зареєстрований за номером 82 від 26.02.1996, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район (колишній Глобинський район) Броварківська сільська рада, для ведення селянського (фермерського) господарства площею 51,0 га. Стосовно скасування даного Державного акту відомості в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею відсутні. 
Матеріали справи також не містять заяви землекористувача та рішення власника земельної ділянки про припинення права користування земельною ділянкою, як то передбачено ст.142 Земельного кодексу України, тобто не містять належних та допустимих доказів припинення права постійного користування СФГ “Росток” з визначених законом підстав. 
Смерть ОСОБА_5  - засновника селянського (фермерського) господарства “Росток” не є підставою для припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника. Адже, як вже зазначалось, правове становище селянського (фермерського) господарства як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства. 
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", яка кореспондується зі статтею 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України" вказано, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначай суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар".
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, майнове право особи, зокрема, право користування земельною ділянкою, може бути припинено лише у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог та доведення позивачем наявності права постійного користування за Селянським (фермерським) господарством “Росток  на земельну ділянку площею 51,00 га,  за адресою: Полтавська область, Кременчуцький район, Градизька селищна рада (територія колишньої Броваркіської сільської ради Глобинського району Полтавської області), на яку було видано Державний акт  на право постійного користування землею серії ІІІ – ПЛ № 007526 від 26.02.1996, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №82. 
Щодо вимоги позивача про визнання недійсним (нечинним) розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 19.11.2007 № 991 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою при передачі в оренду земельних ділянок державної власності на території Броварківської сільської ради”; визнання недійсним (нечинним) розпорядження Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008  № 321 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства “Росток” Матвійцю С.М. на території Броварківської сільської ради”; визнання недійсним договору оренди землі від 13.12.2011, укладеного між Глобинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, площею 51,00 га, зареєстрований у відділі Держкомзему у Глобинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.10.2012 №532060004005563, колегія суддів  зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно з частинами 1, 5 ст.116 Земельного кодексу України (у редакції чинній станом на час укладення договору оренди) громадяни та юридичні особи набувають права власності  та права  користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених  цим Кодексом або за результатами аукціону. Надання у користування земельної ділянки,  що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з ч. 2 пунктів “в”, “г” ч. 3 статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
За заявою позивача ТОВ «Компанія Терра-Макс» розробило технічну документацію №12411-т із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Селянського (фермерського) господарства “Росток”, площею 50,9811 га,  для ведення селянського (фермерського) господарства на території Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області на підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІІ-ПЛ №007526, зареєстрованого за № 82, виданого 26.02.1996. Рішенням про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-7100145692023 від 04.09.2023 відмовлено у внесенні відповідних відомостей до Державного земельного кадастру через перетин ділянок з земельною ділянкою з кадастровим номером 5320680700:00:005:0099 (площа співпадає на 100%).
Тобто, матеріалами справи підтверджується повна (100%) накладка земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні СФГ “Росток” із земельною ділянкою з кадастровим номером 5320680700:00:005:0099, право оренди  на яку наразі зареєстровано за громадянкою ОСОБА_1 , що вбачається з відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від  19.11.2007 № 991 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою при передачі в оренду земельних ділянок державної власності на території Броварківської сільської ради” та розпорядження  Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008 № 321 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства “Росток” Матвійцю С.М. на території Броварківської сільської ради”,  є такими, що прийняті з порушенням діючого законодавства, оскільки в оренду була передана земельна ділянка, яка знаходиться у постійному користуванні  селянського фермерського господарства “Росток” на підставі Державного акту  на право постійного користування землею серії ІІІ – ПЛ № 007526 від 26.02.1996, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №82, без попереднього її вилучення (викупу) та прийняття відповідного рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою згідно положень ст.142 та ст.116 Земельного  кодексу України.
Згідно частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України).
З урахуванням наведеного, наявні правові підстави для визнання недійсним договору оренди землі від 13.12.2011, підписаного  між Глобинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, на підставі  розпорядження  Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008 № 321.
Разом з цим, як свідчать матеріали справи, Градизька селищна рада Кременчуцького району Полтавської області у відзиві на позовну заяву просила суд відмовити у задоволенні позову щодо вимог позивача про визнання недійсними розпоряджень Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від  19.11.2007 № 991 та від 26.05.2008 № 321, а також визнання недійсним договору оренди землі від 13.12.2011 у зв`язку з пропущенням позивачем строку позовної давності.
Позовна давність, за визначенням  статті 256 ЦК України  - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі  статтею 257 ЦК України  загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 ЦК України).
Частиною 3 статті 267 зазначеного Кодексу передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.
Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, як це визначено частиною 4 статті 267 ЦК України.
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Водночас, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (аналогічний висновок викладено у п. 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 911/1437/17).
Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.
Суд враховує, що порушення права мало місце.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в  статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого  статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої  Законом України від 17.07.97 N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.96 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме: обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п. 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі “Фінікарідов проти Кіпру”).
Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів. 
Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.
Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав, а інститут позовної давності має на меті сприяти сталості цивільних відносин.
Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним (нечинним) розпоряджень Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 19.11.2007 № 991, від 26.05.2008  № 321 та визнання недійсним договору оренди землі від 13.12.2011, виходив з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності, з огляду на те, що останньому про порушення його прав стало відомо з дня прийняття рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-7100145692023 від 04.09.2023, і саме з 04.09.2023 необхідно відраховувати строк позовної давності до вимог позивача, оскільки з даного моменту позивач дізнався про заперечення (порушення) його права  відповідачами.
Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як вже зазначалось, розпорядженням Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 19.11.2007 № 991 було надано члену СФГ “Росток”  ОСОБА_2 дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та розмірів земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на умовах оренди на території Броварківської сільської ради із земель державної власності наданих у користування СФГ “Росток” для ведення фермерського господарства.
Розпорядженням  Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008 № 321 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства “Росток” Матвійцю С.М. на території Броварківської сільської ради.
Отже,  Глобинською районною державною адміністрацією Полтавської області вказані розпорядження ухвалювались в інтересах СФГ “Росток”.
Позивачем у даній справі виступає юридична особа -СФГ “Росток”, яка і просить визнати недійсними розпорядження та договір оренди землі, який був підписаний засновником юридичної особи СФГ “Росток” ОСОБА_2 .
Договір оренди землі від 13.12.2011 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5320680700:00:005:0099, площею  51 га, укладений між Глобинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 з боку орендаря було підписано громадянином ОСОБА_2 та скріплено печаткою СФГ “Росток”.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач був обізнаний про прийняття Глобинською районною державною адміністрацією Полтавської області розпоряджень від  19.11.2007 № 991 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою при передачі в оренду земельних ділянок державної власності на території Броварківської сільської ради” та  від 26.05.2008 № 321 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства “Росток” ОСОБА_2 на території Броварківської сільської ради”, з моменту їх прийняття райдержадміністрацією, а також про укладення оскаржуваного договору оренди землі від 13.12.2011 з моменту його укладення ОСОБА_2 , а тому строк позовної давності слід рахувати з дня прийняття відповідних розпоряджень та укладення договору оренди землі відповідно.
Позивач звернувся до суду з даним позовом 17.10.2023, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.
Щодо посилання апелянта на те, що Селянське фермерське господарство «Росток» у відповідності до умов укладеного ОСОБА_2 договору оренди землі від 13.12.2011 протягом 2013-2021 року сплачувало щомісячні оренді платежі за землю саме як юридична особа, на  підтвердження чого надано довідку Головного управління ДПС у Полтавській області №13645/16-31-19- 02-17 від 17.08.2023, колегія суддів наступне.
За приписами ч.3  ст.269 ГПК України  докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Господарський процесуальний кодекс України  допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, а учасник справи просить долучити новий доказ, який був наявний у нього до прийняття судом рішення у справі. Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що апелянтом не доведено винятковості випадку для прийняття доказів судом апеляційної інстанції та не надано доказів неможливості подання їх до суду першої інстанції, враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом в жовтні 2023 року, а довідка Головного управління ДПС у Полтавській області №13645/16-31-19- 02-17 датована 14.08.2023, тобто до  звернення позивача до суду з даним позовом, в зв`язку з чим не приймає до розгляду нові докази, надані  відповідачем до апеляційної скарги.
Враховуючи те, що Градизькою селищною радою Кременчуцького району Полтавської області, смт. Градизьк було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні позовних вимог про: визнання недійсним (нечинним) розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 19.11.2007 № 991 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою при передачі в оренду земельних ділянок державної власності на території Броварківської сільської ради”;  визнання недійсним (нечинним) розпорядження Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008  № 321 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства “Росток” Матвійцю С.М. на території Броварківської сільської ради”; визнання недійсним договору оренди землі від 13.12.2011, укладеного між Глобинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, площею 51,00 га, зареєстрований у відділі Держкомзему у Глобинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.10.2012 №532060004005563, слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Враховуючи те, що вимога позивача про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, площею 50,9811 га є похідною від вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 13.12.2011, у задоволенні якої відмовлено судом апеляційної інстанції, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Відповідно до частин 1-4 статті 13 ГПК судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 102), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункти 41, 43).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20).
Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За статтею 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Щодо стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК, втрачає сенс (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).
Водночас за положеннями частини 2 статті 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.
Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню частково, в зв`язку з чим рішення Господарського суду Полтавської області від 13.02.2024 у справі №917/1884/23 підлягає скасуванню частково, як таке, що прийнято при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з прийняттям нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.
Підпунктами б), в) п.4 ч.1  ст.282 ГПК України  передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; в) розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст.123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи
Відповідно до ч.4  ст.129 ГПК України  інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положення статей 123, 129 ГПК України визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на засаді обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.
Керуючись статтями 269, 270, п.2 статті 275, п.2 ч.1 статті 277, статтями  281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
  
ПОСТАНОВИВ:
          
Апеляційну скаргу Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 13.02.2024 у справі №917/1884/23 в частині:
-визнання недійсним (нечинним) розпорядження голови Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 19.11.2007 № 991 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою при передачі в оренду земельних ділянок державної власності на території Броварківської сільської ради”;
- визнання недійсним (нечинним) розпорядження Глобинської районної державної адміністрації Полтавської області від 26.05.2008  № 321 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства члену селянського фермерського господарства “Росток” Матвійцю С.М. на території Броварківської сільської ради”;
- визнання недійсним договору оренди землі від 13.12.2011, укладеного між Глобинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, площею 51,00 га, зареєстрований у відділі Держкомзему у Глобинському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.10.2012 №532060004005563;
- скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 5320680700:00:005:0099, площею 50,9811 га - скасувати.
Прийняти в цій частині нове рішення про  відмову у  задоволенні позовних вимог.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з Кременчуцької районної державної (військової) адміністрації (вул. Соборна, 14/23, м. Кременчук, Полтавська область, 39600, код ЄДРПОУ 04057586) на користь Селянського (фермерського) господарства "Росток" (вул. Лермонтова, 4, смт. Семенівка, Семенівський район, Полтавська область, 38200, код ЄДРПОУ 24390862) 1342,00 грн витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області (вул. Київська, 51, смт. Градизьк, Кременчуцький район, Полтавська область, 39072, код ЄДРПОУ 21063176) на користь Селянського (фермерського) господарства "Росток" (вул. Лермонтова, 4, смт. Семенівка, Семенівський район, Полтавська область, 38200, код ЄДРПОУ 24390862) 1342,00 грн витрат по сплаті судового збору.”

Стягнути з Селянського (фермерського) господарства “Росток” (вул. Лермонтова, 4, смт. Семенівка, Семенівський район, Полтавська область, 38200, код ЄДРПОУ 24390862) на користь Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області (вул. Київська, 51, смт. Градизьк, Кременчуцький район, Полтавська область, 39071, код ЄДРПОУ 21063176) 16104,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повний текст постанови складено   31.07.2024 

Головуючий суддя                                                                    Я.О. Білоусова

Суддя                                                                                           Н.О. Мартюхіна  

Суддя                                                                                           О.А. Пуль