Справа № 345/2503/24 
Провадження № 22-ц/4808/1128/24 
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого                Девляшевського В.А., 
               суддів:                Баркова В.М., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Гудяк Х.М., 
               з участю:                позивача ОСОБА_1 та представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія Прикарпаття» на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею Онушканичем В.В. 06 червня 2024 року, повний текст якого складено 12 червня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія Прикарпаття» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним з моменту його укладення,
в с т а н о в и в:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія Прикарпаття» (надалі – ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття») про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним з моменту його укладення. В обґрунтування позову вказав, що він є власником земельної ділянки площею 1,1938 га, кадастровий номер 26228822000:02:002:0175, розташованої на території с. Довгий Войнилів Калуського району Івано-Франківської області згідно державного акта про право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ІФ №049143. Зазначив, що йому стало відомо, що нібито 06.06.2018 між ним та ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» укладено договір оренди земельної ділянки, який згідно з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстрований державним реєстратором Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Копич Н.З. ОСОБА_1 наголосив, що жодних договорів оренди земельної ділянки з відповідачем ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» він не укладав та не підписував, у зв`язку із чим було відсутнє його вільне волевиявлення на укладення договору оренди землі відповідно до вимог ч.3 ст.203 ЦК України. Крім того зауважив, що на момент укладення договору оренди земельної ділянки (06.06.2018 року) ще не була проведена державна реєстрація спірної земельної ділянки у ДЗК та, відповідно, не присвоєно кадастрового номера. Так, згідно витягу із ДЗК та копії технічної документації дата державної реєстрації земельної ділянки – 04.07.2019. Тому зазначеного в оспорюваному договорі оренди земельної ділянки кадастрового номера 26228822000:02:002:0175 станом на червень 2018 року ще не існувало. Також вказав, що неодноразово звертався до відповідача з проханням про дострокове припинення договору оренди за згодою сторін, але питання до цього часу так і залишилося невирішеним.
З огляду на викладене просив визнати договір оренди земельної ділянки від 06.06.2018, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття», недійсним з моменту його укладення та зобов`язати ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» повернути йому спірну земельну ділянку, вирішити питання судових витрат.
У квітні 2024 року представник позивач подала заяву про зменшення позовних вимог, в якій просили залишити без розгляду позовну вимогу щодо зобов`язання ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» повернути ОСОБА_1 спірну земельну ділянку (а.с. 53).
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 06 червня 2024 року позов задоволено. Визнано договір оренди земельної ділянки від 06.06.2018, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія Прикарпаття», який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Копич Н.З. 10.11.2020 недійсним з моменту його укладення. Стягнуто із ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» на користь ОСОБА_1 1211,20 грн сплаченого судового збору.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необгрутованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
На думку відповідача, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що сторони спірного договору оренди виконували обов`язки за ним, а саме: орендодавець отримував орендну плату, а орендар використовував земельну ділянку за цільовим призначенням. Зазначає, що договір оренди землі між  ОСОБА_1  та ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» укладений (підписаний) 06.06.2018 у зв`язку із тим, щостаном на дату укладення в орендодавця (позивача) був наявний тільки державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ІФ №049143 від 10.07.1999 року старого зразка (без кадастрового номеру) і йому необхідно було провести технічну інвентаризацію земельної ділянки та присвоїти кадастровий номер. Крім того спірна земельна ділянка була в 2018 році в обробітку ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» та, відповідно, була потреба в узаконенні правовідносин між сторонами та наявності підстав (укладений договір) для проведення виплати орендної плати. До того ж договір на виконання робіт №256/2018 від 04.06.2018, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» на здійснення технічної інвентаризації земельної ділянки, площею 1,1938 га, був профінансований відповідачем (ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття»). 
Апелянт з посиланням на позицію Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2021 року (справа №506/132/20) зазначає, що відсутність у договорі однієї чи більше істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, а тому незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними.
Крім того вважає, що судом першої інстанції не враховано належний спосіб захисту прав орендодавця у випадку реєстрації речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема постанову ВС від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22.
Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду справи в апеляційному порядку.
В засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» скаргу з наведених вище підстав підтримав, просив її задовольнити.
ОСОБА_1 та його представник доводи апеляційної скарги заперечили з огляду на законність рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника відповідача, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення оспорюваного договору оренди земельної ділянки сторонами не було погоджено таку істотну умову як кадастровий номер земельної ділянки, тобто по суті не визначено об`єкт оренди. Місцевий суд з посиланням на ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», ст. 319, 321, 391 ЦК України дійшов до висновку, що позивач позбавлений права користуватися та розпоряджатися належною йому земельною ділянкою на власний розсуд, а тому наявні підстави для визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 06.06.2018 недійсним.
Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1,19 га, яка розташована на території села Довгий Войнилів Довговойнилівської сільської ради, цільове призначення земельної ділянки – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.18-19).
Згідно з копією договору оренди землі від 06.06.2018, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття», останній передав товариству в оренду строком на 7 років земельну ділянку площею 1,1938 га, яка розташована на території с. Довгий Войнилів.
Згідно з п. 4.1. Договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 8% нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що складає 1 863,35 грн (а.с. 14-17).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та від 27.11.2023 №355943781 державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 26228822000:02:002:0175, площею 1,1938 га, здійснено 04.07.2019, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: міськрайонне управління у Калуському районі та м. Калуші Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області.
З Інформації встановлено, що державним реєстратором Тлумацької міської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Копич Н.З. 10.11.2020 зареєстровано право оренди належної позивачу земельної ділянки за ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.11.2020, індексний номер 55152275. Підставою для реєстрації права оренди земельної ділянки зазначено договір оренди землі від 06.06.2018 (а.с. 8).
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відносини у сфері найму (оренди) земельної ділянки регулюються ЦК України, ЗК України, Законом України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV), іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (частина перша статті 792 ЦК України).
Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону № 161-XIV).
Відповідно до статті 13 Закону № 161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Договір оренди земельної ділянки є двостороннім, консесуальним, строковим та оплатним.
У частині першій статті 14 Закону № 161-XIV (у редакції на момент укладення договору оренди від 06.06.2018) було визначено таку форму договору оренди, а саме: договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально.
Істотними умовами договору оренди землі відповідно до статті 15 Закону № 161-XIV (у редакції на момент укладення оспорюваного договору оренди від 10 грудня 2018 року) були:
1) об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);
2) строк дії договору оренди;
3) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
За згодою сторін у договорі оренди землі могли зазначатися інші умови.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір не містить усіх передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» істотних умов, зокрема кадастровий номер земельної ділянки. 
Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, відповідно до якого відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом.
У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 у подібній справі зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.
Врахувавши зазначені висновки Верховного Суду України, від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду, а також конкретні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутність у договорі однієї чи більше з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували їх умови. Отже, незгода позивача з умовами виконання договорів не може бути підставою для визнання його прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.
У справі про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої пунктом першим частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі», - об`єкта оренди суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у зв`язку з відсутністю в договорі таких умов, визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15.
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки не містить усіх передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» істотних умов.
Судом встановлено, що укладений між сторонами 06.06.2018 договір оренди землі містить істотні умови щодо об`єкту оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки), строку дії договору, орендної плати, умов використання земельної ділянки, умов і строків передачі земельної ділянки в оренду, умов повернення земельної ділянки, інші права та обов`язки сторін, реквізити та підписи сторін.
При цьому орендодавець протягом шести років отримував орендну плату за землю, яка проводилась на підставі договору оренди землі від 06.06.2018, чим підтвердив свою згоду з умовами укладеного договору.
Вказані обставини підтверджуються копією відомості про виплату готівки №00000001986 за 29.10.2018 та копіями платіжних інструкцій №15066 від 28.10.2021, №11865 від 09.09.2021, №14512 від 21.10.2021, №19170 від 23.12.2022 та №26548 від 06.09.2023 (а.с. 65-71).
Ураховуючи, що орендодавець та орендар врегулювали у договорі свої відносини на власний розсуд, як це передбачено статтею 6 ЦК України, виконували умови договору узгодженим способом, відтак позивач не довів обставин, що свідчили б про недійсність спірного договору оренди землі та порушення його прав при укладанні оспорюваного правочину.
Позивач належними доказами не підтвердив порушення його прав з підстав відсутності у спірному договорі оренди землі істотних умов, передбачених пунктом першим частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі».
Відповідно до частини першої, другої статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Що стосується доводів позивача про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав відсутності волевиявлення на його укладення, оскільки позивачем не підписувався спірний договір, то такі обґрунтовано не взяті судом першої інстанції до уваги, оскільки не підтверджені жодними доказами.
Вказане узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 у справі № 506/132/20.
Беручи до уваги вищевикладене, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню.
Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За подання апеляційної скарги ТОВ «Агрокомпанія Прикарпаття» сплачений судовий збір в сумі 1816,80 грн (а.с. 125), який підлягає стягненню з ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія Прикарпаття» задовольнити.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 06 червня 2024 року скасувати. 
Ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія Прикарпаття» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним з моменту його укладення відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомпанія Прикарпаття» (ЄДРПОУ 414811809138, вул. Галицька, 93, м. Тисмениця Івано-Франківської області) 1816 (тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.
Головуючий:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        В.М. Барков 
                                                                               В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 09 вересня 2024 року.