ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року	Львів	Справа № 140/800/24 пров. № А/857/11856/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.05.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити збільшену додаткову грошову винагороду (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11.03.2024р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

21.01.2024р. (реєстраційна позначка суду першої інстанції – 22.01.2024р.) за допомогою системи «Електронний суд» позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача Військової частини НОМЕР_1 ; зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати додаткову грошову винагороду за період участі в бойових діях з 01.01.2023р. по 22.02.2023р.; стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 500000 грн.; стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. (а.с.1-4).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.48 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02.05.2024р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях з 01.01.2023р. по 21.01.2023р. включно; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду за період участі в бойових діях з 01.01.2023р. по 21.01.2023р. включно; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.124-130).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.135-140).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що відповідно до вимог постанови КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» військовослужбовці Збройних Сил України, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або забезпечують здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів мають право на отримання додатково винагороди у розмірі 100000 грн. або 30000 грн. 
При цьому, у разі якщо військовослужбовець самовільно залишив місце служби (військову частину) такий військовослужбовець до відповідного наказу про виплату додаткової винагороди не включається. 
Так, п.14 розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. наказом Міністра оборони /МО/ України № 260 від 07.06.2018р., зареєстр. в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за № 745/32197 /Порядок № 260/ встановлено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби.
Позивачем не надано жодного допустимого доказу, а саме наказу командира (начальника), яким би була визначена підстава виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди. 
Окрім цього, до наказів командиру для виплати додаткової винагороди повинні бути долученні: бойовий наказ (розпорядження), журнал бойових дій або ведення оперативної обстановки /бойове донесення/, постова відомість, рапорт командира підрозділу про участь кожного військового у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Однак, позивачем не надано до суду в якості доказів перераховані документи. Натомість, суд при винесенні рішення посилався на довідку про участь ОСОБА_1 у бойових діях, яка не передбачена чинним законодавством для нарахування та виплати додаткової винагороди. 
Отже, відсутня правова підстава для нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за період участі в бойових діях з 01.01.2023р. по 21.01.2023р. включно Військовою частиною НОМЕР_1 , оскільки відповідного наказу командира (начальника) немає. 
Водночас, будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 в оскаржуваний період приймав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, матеріали справи не містять. 

Позивач скерував до апеляційного суду заперечення на клопотання (заяву), в якому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Окрім цього, позивач просить змінити рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.05.2024р. в частині відмови у стягненні з відповідача Військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди та витрат на правову допомогу шляхом задоволення таких його вимог (а.с.172-173).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 з 24.02.2022р. був призваний до військової служби під час загальної мобілізації у зв`язку із веденням військового стану в Україні та був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , прийняв справи та посаду стрільця-регулювальника; з 04.05.2022р. позивач був переведений до складу Військової частини НОМЕР_1 ; наказом № 103 позивача призначено на посаду старшого стрільця (а.с.6-9).
Позивачем був поданий рапорт про направлення на проходження військово-лікарської комісії за місцем проживання, в порядку визначеному в наказі № 402 МО України від 14.08.2008р., для встановлення придатності для подальшого проходження військової служби.
21.01.2023р. Військовою частиною НОМЕР_1 видано ОСОБА_1 направлення № 163 до військового шпиталю в АДРЕСА_1 , запис про видачу якого було визнано недійсним відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 63 від 01.06.2023р. про результати службового розслідування.
Позивач вибув з Військової частини НОМЕР_1 для проходження військово-лікарської комісії; 24.01.2023р. позивач прибув до Військової частини НОМЕР_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
Під час проходження військово-лікарської комісії ОСОБА_1 було направлено до Волинської психіатричної лікарні, де з 09.05.2023р. позивач перебував на лікуванні.
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по адміністративно-господарській діяльності) № 34 від 26.01.2023р. розпочато службове розслідування по факту самовільного залишення військової частини командиром відділення 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 (а.с.32, 81).
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 74 від 08.02.2023р. «Про результати службового розслідування» вирішено вважати командира 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину, та направити повідомлення про вчинення злочину за ч.4 ст.408 Кримінального кодексу України (а.с.91-92).
Також встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.11.2023р., яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2024р., визнано протиправними та скасовано накази Військової частини НОМЕР_1 № 34 від 26.01.2023р. «Про проведення службового розслідування», № 74 від 08.02.2023р. «Про результати службового розслідування»; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.01.2023р. по 30.04.2023р.
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 № 339 від 11.02.2023р. про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, виданої ОСОБА_1 , останній дійсно в період з 04.05.2022р. по 22.01.2023р. брав безпосередню участь у заходах, для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій та Луганській обл. Довідка видана на підставі бойових розпоряджень командира Військової частини НОМЕР_1 : № 126-1 від 30.04.2022р., № 123 від 15.05.2022р., № 138 від 01.06.2022р., № 142 від 12.06.2022р., № 178 від 28.08.2022р., № 181 від 28.09.2022р., № 195 від 08.10.2022р., № 196 від 28.10.2022р. (а.с.48).
Відповідно до виписки із історії хвороби від 24.03.2023р. ОСОБА_1 поставлено діагноз «посттравматичний стресовий розлад, астенічний варіант, з помірно вираженими хворобливими проявами. Стан нестійкої компенсації F 43.1 (а.с.13, 41).
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 169 від 30.11.2023р. «Про результати службового розслідування» вирішено підготовити та видати вірну довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, старшому солдату ОСОБА_1 без технічної помилки (а.с.114, 115).

Не погоджуючись із невиплатою додаткової винагороди відповідно до постанови КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за час безпосередньої участі в бойових діях у період з 01.01.2023р. по 22.02.2023р., позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.
Окрім цього, позивач просив стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 500000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів мають право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. або 30000 грн.
При цьому, у разі якщо військовослужбовець самовільно залишив місце служби (військову частину), такий військовослужбовець до відповідного наказу про виплату додаткової винагороди не включається.
Враховуючи набрання законної сили рішенням суду, яким визнано протиправними та скасовано накази Військової частини НОМЕР_1 № 34 від 26.01.2023р. «Про проведення службового розслідування», № 74 від 08.02.2023р. «Про результати службового розслідування», у відповідача відпали підстави щодо невключення ОСОБА_1 до наказів про виплату додаткової винагороди.
Водночас, факт відкриття кримінального провадження № 62023050010000459 від 16.02.2023р. щодо позивача не є підставою для невиплати додаткової винагороди військовослужбовцю.
Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б встановлювали факт самовільного залишення військовою частини ОСОБА_1 (за виключенням скасованого службового розслідування), тому протиправними є дії відповідача щодо не нарахування та невиплати йому додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях.
При цьому суд зауважив, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 169 від 30.11.2023р. «Про результати службового розслідування» вирішено підготовити та видати вірну довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, старшому солдату ОСОБА_1 без технічної помилки. Така технічна посилка стосується періоду участі позивача у бойових діях, а саме, замість вірного « 21.01.2023р.» у довідці № 339 від 11.02.2023р. помилково зазначено « 22.01.2023р.». Ця помилка виникла у зв`язку із встановленням факту залишення ОСОБА_1 Військової частини НОМЕР_1 саме 21.01.2023р. Вказане службове розслідування та його висновки є чинними, відомостей щодо його оскарження та/чи скасування у суду та в матеріалах справи відсутні.
Відтак, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях 01.01.2023р. по 21.01.2023р. включно. Тому належним способом захисту порушених прав позивача в спірних правовідносинах буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату такої грошової винагороди позивачу за вказаний період.
Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 500000 грн., то суд зауважив, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема, пояснити, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача. Враховуючи, що позивач не подав достатніх доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, надані копії медичної книжки є нечитабельні та з них неможливо встановити жодної інформації, з позовної заяви не вбачається, чому саме позивач обрахував моральну шкоду в розмірі 500000 грн., а не в іншому, тому відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди.
Окрім цього, зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Також, враховуючи відсутність документального підтвердження понесених адвокатських витрат, розрахунку таких витрат, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд відмовив у стягненні з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Спір в розглядуваній частині виник у зв`язку із невиплатою додаткової винагороди відповідно до постанови КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за час безпосередньої участі позивача в бойових діях у період з 01.01.2023р. по 22.02.2023р.
При цьому, доводи позовної заяви зводяться до безпідставного невключення ОСОБА_1 до наказів про виплату додаткової винагороди за час безпосередньої участі позивача в бойових діях у період з 01.01.2023р. по 21.01.2023р.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія якого, в силу приписів пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, поширюється в тому числі на військовослужбовців правоохоронних органів спеціального призначення, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У частині 2 ст.9 вказаного Закону установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами 1 і 2 ч.4 ст.9 цього Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

На виконання Указів Президента України № 64 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 від 24.02.2022р. «Про загальну мобілізацію» КМ України прийняв постанову № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Постановою КМ України № 793 від 07.07.2022р. в абзаці першому пункту 1 постанови № 168 слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць».
В решті зміст пункту 1 цієї постанови в частині, що стосується виплати додаткової винагороди військовослужбовцям, на час виникнення спірних правовідносин не змінювався.
При цьому, в постанові від 06.04.2023р. у зразковій справі № 260/3564/22, яка набрала законної сили, Верховний Суд дійшов висновку, що зміст внесених постановою КМ України № 793 від 07.07.2022р. змін до постанови № 168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Таким чином, встановлена постановою КМ України № 168 додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. на місяць є складовою грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, що виплачується їм на період дії воєнного стану та підлягає збільшенню до 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу їх безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Пунктом 17 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. наказом Міністра оборони /МО/ України № 260 від 07.06.2018р., зареєстр. в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за № 745/32197 /Порядок № 260/ визначено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» Міністром оборони України видано Окреме доручення № 912/з/29 від 23.06.2022р. /Доручення № 912/з/29 від 23.06.2022р./, яке застосовується з 01.06.2022р. та визначає умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України.

Згідно з п.п.5, 6 Доручення № 912/з/29 від 23.06.2022р. виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління командирам (начальникам) військових частин.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

Відповідно до пп.9.4 п.9 Доручення № 912/з/29 від 23.06.2022р. до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. або 30000 грн. не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Отже, військовослужбовці Збройних Сил України, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів мають право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. або 30000 грн. При цьому, у разі якщо військовослужбовець самовільно залишив місце служби (військову частину), такий військовослужбовець до відповідного наказу про виплату додаткової винагороди не включається.

Так, за процедурою, визначеною приписами Доручення № 912/з/29 від 23.06.2022р., встановлено ряд підстав для невключення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168, у конкретному місяці, зокрема, у разі самовільного залишення місця служби.

Пунктом 14 Розділу XXXIV Порядку № 260 встановлено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Згідно п.15 Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується зокрема за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Встановлено, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 74 від 08.02.2023р. «Про результати службового розслідування» вирішено вважати командира 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину, та направити повідомлення про вчинення злочину за ч.4 ст.408 Кримінального кодексу України
Разом з тим, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.11.2023р., яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2024р., визнано протиправними та скасовано накази Військової частини НОМЕР_1 № 34 від 26.01.2023р. «Про проведення службового розслідування», № 74 від 08.02.2023р. «Про результати службового розслідування»; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.01.2023р. по 30.04.2023р.
Вказані обставини не заперечуються відповідачем.
Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що набрало законної сили рішення суду, яким визнано протиправними та скасовано накази Військової частини НОМЕР_1 № 34 від 26.01.2023р. «Про проведення службового розслідування», № 74 від 08.02.2023р. «Про результати службового розслідування», у відповідача відпали підстави щодо невключення ОСОБА_1 до наказів про виплату додаткової винагороди.

Водночас, як правильно зауважив суд першої інстанції, факт відкриття кримінального провадження № 62023050010000459 від 16.02.2023р. щодо позивача не є підставою для невиплати останньому додаткової винагороди.
При цьому, згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 № 339 від 11.02.2023р. про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, виданої ОСОБА_1 , останній дійсно в період з 04.05.2022р. по 22.01.2023р. брав безпосередню участь у заходах, для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій та Луганській обл. 
У вказаній довідці зазначено, що підставу: бойові розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 : № 126-1 від 30.04.2022р., № 123 від 15.05.2022р., № 138 від 01.06.2022р., № 142 від 12.06.2022р., № 178 від 28.08.2022р., № 181 від 28.09.2022р., № 195 від 08.10.2022р., № 196 від 28.10.2022р.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б встановлювали факт самовільного залишення військовою частини ОСОБА_1 (за виключенням скасованого службового розслідування), тому протиправними є дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях.

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 169 від 30.11.2023р. «Про результати службового розслідування» вирішено підготовити та видати вірну довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, старшому солдату ОСОБА_1 без технічної помилки. Така технічна посилка стосується періоду участі позивача у бойових діях, а саме, замість вірного « 21.01.2023р.» у довідці № 339 від 11.02.2023р. помилково зазначено « 22.01.2023р.». Ця помилка виникла у зв`язку із встановленням факту залишення ОСОБА_1 Військової частини НОМЕР_1 саме 21.01.2023р. Вказане службове розслідування та його висновки є чинними, відомостей щодо його оскарження та/чи скасування у суду та в матеріалах справи відсутні.

Отже, позивач має право на отримання додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період участі в бойових діях 01.01.2023р. по 21.01.2023р. включно.

Приймаючи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у спірних правовідносинах відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях 01.01.2023р. по 21.01.2023р. включно. 

Окрім цього, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.
Зокрема, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту порушених прав позивача в спірних правовідносинах буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду за період участі в бойових діях з 01.01.2023р. по 21.01.2023р. включно.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача частково задоволені у визначений спосіб.

Водночас, безпідставними є вимоги позивача ОСОБА_1 , заявлені у запереченні на клопотання (заяву) від 30.06.2024р. (а.с.172-173), щодо зміни рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.05.2024р. в частині відмови у стягненні з відповідача Військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди та витрат на правову допомогу шляхом задоволення таких його, оскільки позивачем вказане судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося.
Так, згідно ч.1 ст.293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Водночас, вимоги до форми та змісту апеляційної скарги встановлені ст.296 КАС України.
При цьому, згідно ч.1, 5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.05.2024р. в адміністративній справі № 140/800/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного тексту судового рішення: 25.09.2024р.