ПОСТАНОВА 
Іменем України

09 липня 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/4548/24
провадження № 22-ц/4809/1115/24 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Орегон»,
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу  за апеляційною скаргою адвоката Задерея Олександра Віталійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2024 року у складі судді Мохонько В. В. і 

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовної заяви

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Орегон» (далі – АТ «Орегон») та просила стягнути на свою користь грошові кошти у розмірі 892 062 грн 33 коп, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн та судовий збір у розмірі 7 136 грн 50 коп.
Позовна заява мотивована тим, що 16 лютого 2021 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири в багатоквартирному будинку, на виконання умов якого ОСОБА_1 перерахувала відповідачу всю суму забезпечувального платежу, який становить орієнтовний розмір вартості квартири та очікувала у І-ІІ кварталі 2023 року підписати основний договір купівлі-продажу і отримати у власність квартиру.
Станом на 13 травня 2024 року основний договір укладено не було, а будівництво багатоквартирного будинку зупинено з лютого 2022 року
Враховуючи, що сторонами при укладенні попереднього договору не було дотримано вимогу закону щодо нотаріального посвідчення правочину, позивач вважала, що він є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 220 ЦК України, а тому АТ «Орегон» має повернути одержані від ОСОБА_1 кошти.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2024 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «Орегон» про стягнення коштів передано за підсудністю на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.
Ухвала суду мотивована тим, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Виходячи зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 визначила у якості відповідача АТ «Орегон», місцезнаходження якого розташоване за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 61 Б, що територіально відноситься до юрисдикції Голосіївського районного суду м. Києва.
За таких обставин, оскільки місцезнаходження відповідача не є територією Фортечного району м. Кропивницький, суд першої інстанції вважав, що дана справа не підсудна Кіровському районному суду м. Кіровограда.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Задерей О. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2024 року скасувати та направити справу до Кіровського районного суду м. Кіровограда для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали застосовано ч. 2 ст. 27 ЦПК України, в той час як застосуванню підлягала ч. 1 ст. 30 ЦПК України.
Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення коштів, які були набуті на підставі попереднього договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться у Фортечному районі м. Кропивницького.
Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майно як безпосередньо та і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.
Суд першої інстанції не врахував, що позивач фактично звернулась до суду з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину, а спір прямо стосується правовідносин, що виникли у зв`язку з відчуженням/набуттям нерухомого майна.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
З приписами частини другої статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду, зазначену в пункті 9 частини 1 статті 353 цього Кодексу, зокрема, ухвала про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
При цьому підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.
Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.
Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Територіальна юрисдикція (підсудність) визначається правилами статей 26-32 ЦПК, зокрема, правилами загальної, альтернативної та виключної підсудності.
За загальним правилом (стаття 27 ЦПК) підсудність визначається місцем проживання або місцезнаходженням відповідача.
Відповідно до положень частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Статтею 30 ЦПК України встановлено виключну підсудність справ.
Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 30 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину)  тощо.
Матеріалами справи підтверджується, що у цій справі спір виник із приводу повернення коштів за попереднім договором купівлі-продажу квартири у зв`язку з неукладенням сторонами основного договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням АТ «Орегон» є Україна, 01033, Київська область, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 61Б, поверх 6, кімната 3, що територіально відноситься до Голосіївського району м. Києва.
Таким чином, оскільки предметом позову у цій справі є коштів за попереднім договорів у зв`язку з неукладенням сторонами основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, позов має пред`являтися за місцезнаходженням відповідача за правилами загальної підсудності.
Аналогічні висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 466/1268/18 (провадження № 61-47792ск18).
Враховуючи, що спір між сторонами цієї справи не стосується нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передачу справи на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали застосовано ч. 2 ст. 27 ЦПК України, в той час як застосуванню підлягала ч. 1 ст. 30 ЦПК України, є безпідставними та не заслуговують на увагу суду.
Суд також не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 вересня 2019 року у справі № 761/48160/18, від 07 листопада 2020 року у справі № 910/10647/18 та від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17, з огляду на те, що вищевказані правові висновки сформульовано Верховним Судом за інших встановлених фактичних обставин, які не є подібними до обставин цієї справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання.
Оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін, суд не здійснює розподіл судових витрат. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Задерея Олександра Віталійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2024 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя                         С. І. Мурашко 

Судді                 О. Л. Карпенко 

       О. І. Чельник