УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 404/5138/23
провадження № 51-3911ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого 
ОСОБА_5 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 травня 2024 року 
в кримінальному провадженні № 12023121010001488 щодо 
ОСОБА_5 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України, уродженця м. Кіровограда, жителя 
АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, останнього разу 09 березня 
2016 року за вироком Кіровського районного суду 
м. Кіровограда за ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання із ст. 71 цього Кодексу 
у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4
ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2024 року, залишеним без зміни ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 травня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 186 КК 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 28 травня 2023 року приблизно о 13:45, будучи обізнаним про введення та продовження на території України воєнного стану, перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту на АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету власної наживи та самозбагачення злочинним шляхом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, підійшов до потерпілої 
ОСОБА_6 , яка неподалік пішохідної доріжки здійснювала продаж квітів та мала при собі мобільний телефон марки «Tecno POP3 BB2», скориставшись її відвернутою увагою на іншу особу, відкрито заволодів вказаним телефоном вартістю 1479,67 грн, після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав їй матеріальну шкоду на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржені судові рішення та змінити вирок в частині призначеного покарання, застосувавши положення статей 69, 75 КК.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди не навели належних та достатніх мотивів прийнятого рішення, чим допустили порушення вимог ст. 370 КПК. Також вказує на те, що суди не врахували те, що ОСОБА_5 факт викрадення майна визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, давав правдиві свідчення, негативно оцінює свою поведінку, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести покарання за вчинене, а також думку потерпілого, 
у якого відсутні будь-які матеріальні чи моральні претензії. Всі ці обставини, як зазначає захисник, є такими, що пом`якшують покарання її підзахисного та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і є підставами для застосування до нього положень статей 69, 75 КК.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно 
до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин, 
що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, 
не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою 
є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, який офіційно 
не працює, не одружений, осудний, на обліку в закладах з надання психіатричної або наркологічної допомоги не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а також взяв до уваги пом`якшуючу покарання обставину, якою визнав повне визнання вини, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, суд дійшов висновку, що досягнення мети виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів можливе лише за умови призначення йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК з його реальним відбуванням, тобто лише
в умовах ізоляції від суспільства.
При цьому суд зважив на можливість застосування до винного положень 
статей 69, 75 КК під час призначення йому покарання, однак обґрунтованих підстав для цього не знайшов.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких є аналогічними доводам 
у касаційній скарзі захисника, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
При цьому суд зазначив, що ОСОБА_5 раніше, починаючи з 2010 року, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних умисних корисливих злочинів проти власності, до нього застосовувались вимоги ст. 75 КК, однак він вчиняв нові кримінальні правопорушення, в тому числі в період дії іспитового строку, що в цілому характеризує його з негативної сторони.
Колегія суддів врахувала і те, що ОСОБА_5 не одружений, утриманців 
не має, не працює, суспільно-корисною працею не займається, а тому достатні стримуючі фактори в поведінці останнього відсутні. Також суд зауважив, 
що причиною вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень є відсутність грошових коштів, отриманих законним шляхом.
Крім цього, суд зазначив, що не можуть бути враховані доводи захисту 
про наявність такої обставини як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки, як вбачається з пояснень обвинуваченого, наданих під час досудового розслідування, останній не визнав усіх обставин кримінального правопорушення, зокрема те, 
що взяв телефон та відразу ж побіг. Тобто, ОСОБА_5 під час досудового розслідування правдиві показання не надав, а навпаки намагався спростувати обставини події, а ході розгляду справи у суді першої інстанції визнав вину з метою призначення судом більш м`якого покарання.
В той же час, як слушно вказав суд, повне визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення, з урахуванням особи обвинуваченого, не може бути самостійною та достатньою підставою для застосування положень статей 69, 75 КК.
Також суд вказав на те, що звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання 
з випробуванням не сприятиме меті покарання - виправленню засудженого і попередженню нових злочинів та буде невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.
За фактичних обставин цієї справи, які встановлюють ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та ступінь його небезпечності 
для суспільства, а також наявності пом`якшуючої покарання обставини, колегія суддів ствердила про те, що призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі в межах мінімальної санкції ч. 4 ст. 186 КК буде достатнім 
для виправлення винного, його перевиховання, а також попередження вчинення 
як самим обвинуваченим, так і іншими особами аналогічних кримінальних правопорушень.
З наведеними в оскаржених судових рішеннях висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам 
статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових 
рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, а також можливості застосування до нього положень статей 69, 75 КК.
Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, 
які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження 
за її касаційною скаргою на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда 
від 04 березня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 травня 2024 року в кримінальному провадженні щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                  ОСОБА_3