Справа № 309/1650/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       23 липня 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.
       з участю секретаря судового засідання: Ормош О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гаврилець Микола Богданович, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2022 року, ухвалене суддею Лук`яновою О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором безвідсоткової позики

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором безвідсоткової позики.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 липня 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 був укладений та нотаріально посвідчений Договір безвідсоткової позики. Відповідно до п.1.1. Договору він зобов`язався передати до підписання Договору відповідачу кошти в розмірі 40 000 грн на строк до 08.07.2013. Факт підписання відповідачем Договору свідчить про отримання ним передбаченої Договором суми позики на встановлених Договором умовах.
Відповідач частково оплатив суму боргу в розмірі 2000 грн та відповідно до розписки в нього наявна заборгованість за договором в розмірі 38000 грн.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 в повній мірі взятих на себе зобов`язань за Договором, станом на 22.05.2019 заборгованість останнього становить 175 147 грн, з яких:
- 38 000 грн - сума основного боргу;
- 6 693 грн - сума 3% річних;
- 60 914 грн - сума інфляційних втрат;
- 69 540 грн - сума пені (п.6.2. Договору),
З урахуванням наведеного ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану вище суму заборгованості.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безвідсоткової позики в розмірі 175 147 грн, з яких:
-38 000 грн - сума основного боргу;
-6 693 грн - сума 3% річних за користування грошовими коштами; 
-6 0914 грн - сума інфляційних втрат;
-69 540 грн - сума пені;
та судові витрати в розмірі 1 751 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гаврилець М.Б., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Вказує, що Договір безвідсоткової позики від 08.07.2008 був укладений формально на вимогу позивача, але грошові кошти в сумі 40 000 грн відповідач від позивача не отримував. Укладення такого договору було пов`язано з тим, щоб позивач став поручителем перед Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» при оформленні кредитного договору його дружині - ОСОБА_3 від 26 червня 2008 року №11364965000, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 споживчий кредит в розмірі 19 635 дол США.
У забезпечення виконання кредитного договору між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №11364965000 від 26.06.2008. Крім того, позивач додатково забезпечив вимоги кредитора договором поруки.
Відповідач з дружиною періодично виплачували заборгованість перед Банком до 2016 року, а 30.05.2016 позивачем, як майновим поручителем, було погашено залишок заборгованості його дружини перед Банком в розмірі 7300 доларів США, що еквівалентно 183 492 грн 98 коп, що підтверджується квитанцією від 30 травня 2016 року (призначення платежу - погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 1364965000 позичальник ОСОБА_3 ). Після чого його дружина ОСОБА_3 повернула цю суму 7300 доларів США позивачу частинами, що окрема підтверджується нотаріально посвідченою заявами: №1956, № 2889 , №3844, №4665, №5892.
В оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним свого боргу повернув позивачу в рахунок погашення позики 2000 грн та написав нову розписку, а тому суд вважає, до 30 травня 2016 року відбулося переривання строку позовної давності, а тому в зв`язку з відновленням перебігу строку позовної давності останнім днем звернення позивача до суду з позовом про захист свого порушеного права є 30 травня 2019 року, тобто позивачем строк позовної давності не порушений.
Разом з тим, суд не бере до уваги копію розписки, яка написана самим ОСОБА_1 31 травня 2016 року, про повернення ним решти боргу в розмірі 38 000 грн та зазначає, що вважає її недопустимим доказом. Вважає, що розписка складена 30 травня 2016 року, написана самим ОСОБА_1 про повернення позивачу в рахунок погашення позики 2000 грн є недопустимим доказом, переривання строку позовної давності, оскільки тільки ОСОБА_2 , як позикодавець, а не сам ОСОБА_1 , як позичальник, повинен був написати розписку про повернення йому 2000 грн.
Додатково звертає увагу, що 30 травня 2016 року позивачем погашено кредитну заборгованість за кредитним договором №11364965000 позичальник ОСОБА_3 та саме 30 травня 2016 року написано відповідачем розписку про погашення суми в розмірі 2000 грн за договором позики, що дає зробити висновок, що позивач просто застрахував себе, стосовно повернення відповідачем коштів, які позивач сплатив Акціонерному комерційному інноваційному банку «Укрсиббанк» при оформленні кредитного договору від 26 червня 2008 року про надання споживчого кредиту №11364965000, які згодом дружиною відповідача повністю повернуто.

Враховуючи те, що сторони і адвокат належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а заяв про відкладення розгляду справи не надходило суду, тому їх неявка згідно приписів частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позаяк ОСОБА_1 не виконує вимог Договору безвідсоткової позики від 08.07.2009 року то в ОСОБА_2 виникло право на отримання пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, а також три проценти річних від простроченої суми. При цьому, суд вважав, що такі позовні вимоги підлягають задоволенню за період з 09.07.2013 року по 22.05.2019 року через те, що мало місце переривання  ОСОБА_1  строку позовної давності не дивлячись на те, що останній подав заяву про застосування строку позовної давності. 
Але ж колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених у цілому вимог щодо стягнення індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, а також три проценти річних від простроченої суми, зважуючи на наступні доводи.

Протягом судового розгляду апеляційним судом встановлено, що за Договором безвідсоткової позики від 08 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., зареєстровано в реєстрі за №6320 до підписання цього договору відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача ОСОБА_2 в позику 40000 грн (п.1.1 Договору), узявши на себе зобов`язання повернути суму позики до 08 липня 2013 року (п.3.1 Договору).
В забезпечення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_1 за Договором безвідсоткової позики від 08 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., і зареєстрованого в реєстрі за №6320 було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , Договір іпотеки від 08.07.2008 року, який зареєстровано в реєстрі за №6322. За даним договором іпотеки, предметом такої є однокімнатна квартира, житловою площею 14,8 кв.м., а загальною площею 27,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.05.2008 року. Сторони оцінили предмет іпотеки у розмірі 45 000,00 грн. 
Таким чином, суд вважає, що між сторонами 08 липня 2008 року був укладений Договір позики на суму 40000 грн. Умови Договору позики відповідачем ОСОБА_1 виконані не були, оскільки в зазначений в Договорі строк - до 08 липня 2013 року він не повернув позивачу суму позики.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до приписів статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, стаття 1046 ЦК України.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За приписами статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. 
Між сторонами 08 липня 2008 року укладено Договір безвідсоткової позики, який посвідчено приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., який зареєстровано в реєстрі за №6320. Зі змісту п.1.1. цього Договору слідує, що до підписання цього договору ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в позику грошову суму 40 000,00 грн. У зв`язку із чим узяв на себе зобов`язання повернути таку суму позики до 08 липня 2013 року, що визначено п.3.1. даного Договору.
На час звернення ОСОБА_2 з позовом до суду, ОСОБА_1 не виконав свої грошові зобов`язання, що свідчить про порушення таких останнім.
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Та у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;
2) зміна умов зобов`язання;
3) сплата неустойки;
4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Зазначені наслідки передбачено частиною першою статті 611 ЦК України. 
       Як зазначено в частині першій, другій статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
       У частині першій статті 624 ЦК України зазначено, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
       Відповідно до положень частин першої, третьої статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Підпунктом 6.2. Договору безвідсоткової позики визначено,3 що порушення будь-яких із зазначених даним Договором строків однією із Сторін тягне за собою обов`язок сплатити іншій Стороні пеню в розмірі 0,5% від суми Договору за кожний день прострочення до моменту виконання зобов`язань в повному обсязі. 
       Розмір пені розраховано позивачем за період з 22.05.2018 до 22.05.2019 року, що відповідає сумі 69 540,00 грн. з якою погоджується колегія суддів.

       Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. В абзаці першому частини першої статті 530 ЦК України зазначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       У підпункті 3.1. Договору безвідсоткової позики наведено, що строк надання позики за даним Договором становить п`ять років з моменту підписання сторонами даного Договору, тобто до 08.07.2013 року.
       Після закінчення строку даного Договору такий не було продовжено сторонами на новий строк. 
       Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що грошове зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 виконано належним чином.
       Як зазначено в абзаці першому частини першої, частини третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
       Відповідно до положень частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

       Внаслідок того, що ОСОБА_1 не здійснив повернення ОСОБА_2 позичені грошові кошти після закінчення строку - 08.07.2013 року, тому останній в силу положень частини першої статті 1050 ЦК України заявив позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, які передбачено статтею 625 ЦК України. При цьому, ОСОБА_2 вважав, що стягнення індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми слід здійснити за період з 09.07.2013 по 22.05.2019 року бо мало місце переривання ОСОБА_1 строків позовної давності.
       Проаналізувавши обставини справи та наявні докази, колегія суддів схилилась до думки, що зазначена вимога ОСОБА_2 є лише частково підставною з огляду на таке.
       Звертаючись із позовом про стягнення заборгованості за договором безвідсоткової позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми ОСОБА_2 посилався на те, що з боку ОСОБА_1 мало місце визнання свого боргу 30.05.2016 року частковим погашенням позики в сумі 2 000,00 грн.
       Такі твердження ОСОБА_2 колегія суддів вважає помилковими.
       Відповідно до вимог статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
       Зазначена матеріальна норма передбачає, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Про отримання виконання зобов`язання, кредитор зазначає про це у розписці яку видає.
       Тоді як розписка від 30.05.2016 року написана безпосередньо не ОСОБА_2 як кредитором, а самим ОСОБА_1 , який сам собі посвідчив факт часткового повернення боргу, що суперечить вимогам статті 545 ЦК України. А звідси, колегія суддів у відповідності до вимог статей 77, 78, 79 ЦПК України вважає таку розписку ОСОБА_1 неналежним, недопустимим і недостовірним доказом, тому факт переривання відповідачем строку позовної давності не є беззаперечно доведеним позивачем.
       У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_1 просив суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову внаслідок спливу строків позовної давності через те, що заперечував факт передання позивачу грошей у сумі 2 000,00 грн. 30.05.2016 року.
       Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       Відповідно до вимог викладених в частинах першій, п`ятій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
       Як зазначено в частинах першій, третій статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
       Виходячи з аналізу зазначених законодавчих норм, колегія суддів констатує, що ОСОБА_2 пропустив загальну позовну давність тривалістю у три роки, оскільки з боку ОСОБА_1 не мало місце переривання перебігу позовної давності вчиненням ним дії з повернення боргу за позикою. Та разом з цим така не пропущена позивачем в межах строку, яка передувала зверненню до суду за захистом порушеного права з 31.05.2016 р. по 30.05.2019 р., тому вимоги за цей період є підставними.

       Починаючи з червня місяця 2016 року по травень місяць 2019 року індекс інфляції в помісячному вимірі та загалом за цей період, що відповідає трьом рокам, становить : 99,80% ? 99,90% ? 99,70% ? 101,80% ? 102,80% ? 101,80% ? 100,90% ? 101,10% ? 101,00% ? 101,80% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,60% ? 100,20% ? 99,90% ? 102,00% ? 101,20% ? 100,90% ? 101,00% ? 101,50% ? 100,90% ? 101,10% ? 100,80% ? 100,00% ? 100,00% ? 99,30% ? 100,00% ? 101,90% ? 101,70% ? 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% ? 101,00% ? 100,70% = 138,884%
        ОСОБА_2 заявив вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором безвідсоткової позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, яку зазначив у розмірі 38 000,00 грн.
       Відтак, розмір індексу інфляції за весь час прострочення, яким є період починаючи з 31.05.2016 р. по 30.05.2019 року, слід розраховувати виходячи з суми 38 000,00 грн.
Звідси, 38 000.00 х 138,884% = 52 775,92 - 38 000,00 = 14 775,92 грн. індексу інфляції за весь час прострочення, яка і підлягає стягненню.

       Стосовно стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, якою є 38 000,00 грн.
       Здійснюючи розрахунок трьох процентів річних, слід виходити з періоду, який охоплює трирічний строк, а саме з 31.05.2016 р. по 30.05.2019 р., день звернення до суду з позовом. За цей період прострочення виконання грошового зобов`язання тривало на протязі 1095 днів.
ОСОБА_2 заявив вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором безвідсоткової позики з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 38 000,00 грн., які слід рахувати по 22 травня 2019 року. Виходячи з принципу диспозитивності заявленої позовної вимоги стосовно нарахування трьох процентів річних від простроченої суми, такий розрахунок належить здійснити за період з 31.05.2016 р. по 22.05.2019 р. як про це заявив позивач, що загалом буде становити 1087 календарних днів.
Звідси, 38 000.00 : 3% : 365 х 1087 = 3 395,01 грн., що становить три проценти річних від простроченої суми, яка і підлягає стягненню.

Судом першої інстанції за позовними вимогами стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 загальну суму 175 147,00 грн., з якої: 38 000,00 грн., основний борг; 69 540,00 грн., пені; 60 914,00 грн., індекс інфляції та 6 693,00 грн., три проценти річних.
Оскільки колегія суддів дійшла висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню в межах трирічного строку позовної давності то виходячи з цього твердження позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних підлягають зменшенню із суми 60 914,00 грн. до суми 14 775,92 грн., що на 46 138,08 грн. є менше, також із суми 6 693,00 грн. до суми 3 395,01 грн., що на 3 297,99 грн. є менше. Звідси, загальна сума 175 147,00 грн. також підлягає зменшенню на суму 49 436,07 (46 138,08+3 297,99) грн., що буде становити тільки суму 125 710,93 грн.

Наведеного суд першої інстанції не врахував та безпідставно задоволив позовні вимоги у цілому в частині вимог про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини 1, пунктів 1, 3, 4 частини 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Гаврилець М.Б. підлягає частковому задоволенню, а це є підставою для зміни рішення суду першої інстанції. 

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Згідно пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, розподіл судових витрат покладається у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       За подання апеляційної скарги, ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 2 627,20 грн.
       Позовні вимоги заявлено на суму 175 147,00 грн., а підлягають задоволенню тільки на суму 125 710,93 грн., що становить 71,77% від заявленої суми, тоді як 28,23% заявленої вимоги, апеляційним судом відхилено. Звідси, до стягнення на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати у сумі 741,30 (2 627,20 х 28,23%) грн., судового збору за розгляд апеляційної скарги. 
       Тому із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог сума 741,30 грн., судового збору.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 141, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гаврилець Микола Богданович, задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2022 року, змінити щодо визначення загальної суми заборгованості за договором безвідсоткової позики в розмірі 175 147,00 гривень, та в частині позовних вимог про стягнення суми інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання та трьох відсотків річних від простроченої суми та ухвалити з даних вимог нове судове рішення про їх часткове задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 за порушення грошового зобов`язання суму в розмірі 14 775,92 гривень, інфляційних втрат; суму в розмірі 3 395,01 гривень, трьох процентів річних. 

Визначити загальну суму заборгованості ОСОБА_1 за договором безвідсоткової позики у розмірі 125 710,93 гривень.

У решті позовних вимог, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 судові витрати у розмірі 741,30 гривню, судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 05 серпня 2024 року.

Головуючий : 

Судді :