ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року 
м. Черкаси   

Справа № 711/3227/21		
Провадження № 22-ц/821/832/24		
Категорія: 301030300 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Новікова О.М., Василенко Л.І.
за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1  
представник позивача: адвокат Бабіч Тетяна Григорівна
відповідач:  ОСОБА_2  
представник відповідача: адвокат Манзар Тетяна Володимирівна

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабіч Тетяни Григорівни на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 січня 2024 року (ухвалене під головуванням судді Демчика Р.В. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення суду складено 05 лютого 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

24 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01.10.1994 року між сторонами було укладено шлюб, який був розірваний рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.02.2021 року у справі № 712/9982/20.
За час перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Старовойтовою Л.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 4106.
Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 15.05.2006 року покупцями квартири були ОСОБА_2 , спільний син подружжя ОСОБА_3 , від імені якого діяли як законні представники його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та син відповідачки від попереднього шлюбу ОСОБА_4 . Право власності на квартиру було зареєстровано за покупцями в рівних частках, а саме по 1/3 частині.
Вважає, що відповідачка в період шлюбу придбала 1/3 частки квартири, яка в силу ст.60 СК України є спільним сумісним майном подружжя сторін та враховуючи рівність часток кожного із подружжя відносно майна, що є спільною сумісною власністю, вважав за можливе визнати за кожною із сторін право власності на 1/6 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, припинивши право спільної сумісної власності на неї.
Позивач зазначає, що після придбання спірної квартири в 2006 році внаслідок проведення капітального ремонту, її вартість значно зросла. За попередніми розрахунками позивача та наявними документами на ремонт квартири було витрачено не менше 65706,74 грн.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 стала власником 2/3 частин спірної квартири, уклавши договір дарування від 27.01.2014 року з своїми дітьми.
Відповідно до Висновку про вартість об`єкта оцінки від 07.04.2021 року, складеного оцінювачем без огляду спірної квартири, її ринкова вартість склала 1085000 грн.
Відповідно до Висновку про вартість об`єкта оцінки від 27.04.2021 року, складеного оцінювачем з фактичним оглядом спірної квартири, її вартість зросла до 1186700 грн.
При цьому, доступ до третьої кімнати квартири, якою користується старший син родини, оцінювачу не був наданий.
Отже, вартість спірної квартири збільшилася у вартості, зокрема внаслідок спільних грошових затрат колишнього подружжя.
Тому, посилаючись на норми матеріального права – ст.ст. 60, 62, 70 СК України позивач просить визнати за ним право власності на частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач також зазначає, що до спільної сумісної власності сторін має бути віднесені спільно придбані речі - предмети меблів та побутової техніки: стінка Горіх «Зося» вартістю 2 599грн; складові меблів «Борис» 9 шт. – вартістю 5711 грн; диван кутовий «Барон» вартістю 8018 грн; стелаж кутовий горіх «Борис» вартістю 818 грн; шкаф вбудований вартістю 2100 грн; духова шафа Whirpool AKR 402X,поверхня Whirpool AKR 363, витяжка Franke FTC 5032X вартістю 6350 грн; шкаф-купе «Командор» з надставкою вартістю 3180 грн; водонагрівач «Термекс» 80 л вартістю 1900 грн; посудомийка Whirpool ADG 145, пральна машина Whirpool AWO|D 062, мийка Reginox Rex 10 вартістю 8 830 грн; кухня «Фаворит» 97460 грн; меблі «Нью Йорк» 5 шт. вартістю 3165 грн. Всього на суму 52417 грн.
Позивач зазначає, що вказані речі є неподільними та придбавалися для спільного користування, тому просить здійснити розподіл таких речей шляхом компенсації частини їх вартості, що складає 26208,50 грн., стягнувши вказану суму з відповідачки.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.03.2023 року по справі № 711/3227/21 було призначено комплексну будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу квартири АДРЕСА_1 , проведення якої доручено експертам Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.
18.05.2023 року матеріали цивільної справи №711/3227/21 повернуті до Придніпровського районного суду м. Черкаси згідно листа завідуючого ЧВ КНДІСЕ Єфіменко А. від 17.05.2023 року з посиланням на клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, а саме: аналоги нерухомості подібні до об`єкту оцінки, а саме – квартири АДРЕСА_1 , станом на 15 травня 2006 року; перелік та обсяги ремонтно-будівельних робіт, які були проведені в квартирі АДРЕСА_1 .

Представником позивача не було надано суду необхідних матеріалів для проведення експертизи, зазначених у клопотанні експерта, тому експертиза проведена не була.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 січня 2024 року позовні вимоги- задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що враховуючи кількість співвласників квартири, яким належить по 1/3 частині і приймаючи до уваги ринкову вартість спірної трьохкімнатної квартири, визначену умовами нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, яка становить 174 225 гривень, ринкову вартість квартири АДРЕСА_3 , яка становить 116 150 гривень, тобто різницю коштів яку доклали сторони по справі, суд прийшов до висновку, що частка позивача ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , яка може бути йому виділена, та на яку можливо визнати за ним право власності становить - 1/12 частину.
В контексті оцінки доводів позивача ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачених частиною першою статті 62 СК України суд першої інстанції з посиланням на правові позиції Верховного Суду вказав, що стаття 62 СК України не застосовується до частки у праві спільної власності на майно, спірні відносини у даній справі саме виникли щодо частки квартири, яка належить відповідачу.
Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості предметів меблів та побутової техніки шляхом компенсації  частини їх вартості у розмірі 26208,50 грн., то місцевий суд вважав, що дана вимога не підлягає до задоволення в повному обсязі виходячи зтого, що надані позивачем товарні чеки, фіскальні чеки та накладні датовані з 2009 року по 2012 рік не підтверджують, що рухоме майно, яке позивач просить віднести до спільного майна подружжя було набуто за рахунок спільних коштів, при наявності інших співвласників квартири, крім того позивачем не надано до суду доказів наявності даного майна у сторін під час припинення шлюбних відносин та дійсної вартості речей на час розгляду справи, будь-якої домовленості про вартість даного майна під час розгляду справи сторони не дійшли.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 08 квітня 2024 року, представник ОСОБА_1  -  адвокат Бабіч Т.Г. вважаючи оскаржуване рішення в частині поділу спірної квартири необгрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, постановленим з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просила скасувати рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 січня 2024 року в частині визначення частки позивача ОСОБА_1 в квартирі внаслідок її поділу між подружжям та ухвалити нове, яким визнати за позивачем право власності на 1/6 частину спірної квартири.
Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що відповідачкою не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними за час шлюбу. Сам по собі факт продажу власної квартири ОСОБА_2 не є доказом того, що отримані від її продажу кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири, а не на інші потреби.
Судом першої інстанції не враховано, що неповнолітній син сторін не мав власних кошів на придбання 1/3 частини спірної квартири, і від його імені договір підписано ОСОБА_1 .
Скаржник вважає, що в даному випадку суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, вирішивши питання про належність відповідачці на праві особистої власності майна, яке було придбане нею в період шлюбу, без звернення відповідачки з відповідним позовом.
За правильного застосування ст. 60 СК України придбана відповідачкою 1/3 частина спірної квартири в період шлюбу є спільною власністю подружжя та підлягає поділу між позивачем та відповідачкою в рівних частках, тобто позивачу має належати саме 1/6 частина спірної квартири.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду до початку судового засідання 06 травня 2024 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Манзар Т.В., вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просила відмовити у її задоволенні, а рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 січня 2024 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01.10.1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.02.2021 року шлюб між сторонами розірвано.
Згідно свідоцтва на право власності на житло 26181 від 14.03.2001 року, виданого Придніпровським райвиконкомом м. Черкаси та зареєстрованого в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 213 за зареєстрованим № 652 двох кімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальна площа 41,1 кв.м., житлова площа 26,3 кв.м. належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме по 1/3 частині.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Старовойтовою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4093 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діють законні представники - його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 продали двох кімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 116150 (сто шістнадцять тисяч сто п`ятдесят) гривень (еквівалент 23 000 (двадцять три тисячі) доларів США) (п. 2 Договору купівлі-продажу квартири).
Як вбачається з договору купівлі – продажу квартири від 15.05 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Старовойтовою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4106 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діють законні представники його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в рівних частинах прийняли у власність трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,3 кв.м., житловою 38,1 кв.м.
Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 174225 (сто сімдесят чотири тисячі двісті двадцять п`ять ) гривень (еквівалент 34 500 (тридцять чотири тисячі п`ятсот ) доларів США) (п. 2 Договору купівлі – продажу квартири).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 251599004 від 07.04.2021 року 27.01.2014 року згідно договору дарування , серія та номер: № 187, видавник приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А.І. ОСОБА_2 належить 2/3 частини квартири в АДРЕСА_2 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що вона є матір`ю ОСОБА_1 . Вказана квартира була куплена за спільні грошові кошти, які сторони заробили за кордоном. Квартира була в поганому стані. Поки робився ремонт в квартирі сторони проживали за кордоном. Фактично вона робила ремонт в квартирі, а сторони перераховували їй кошти. Вона купляла будівельні матеріали та наймала працівників. Коли оформлювали квартиру невістка захотіла щоб квартира була оформлена на неї та дітей. Невістка видала на її їм`я довіреність, для вирішення питань, пов`язаних із спірною квартирою.
Позивачем надано до суду копію декларації про те, що останній працював і отримав заробітну плату за 2011 рік за виконані роботи по господарству в м. Кампаньяно-ді-Рома. Згідно копії дозволу на проживання Італійська Республіка ОСОБА_1 видано дозвіл : довгостроковий резидент –ЄС від 19.02.2015 року.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, а саме копій трудового строкового контракту за період з 2003 рік, з 07.08.2008 року по 31.08.2013 року ; а з 08.01.2015 контракт безстроковий відповідачка ОСОБА_2 працевлаштована у м. Рим.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно усталеної судової практики, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.10.1994 року.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.02.2021 року шлюб між сторонами розірвано 
Як вбачається з договору купівлі – продажу квартири від 15.05 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Старовойтовою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4106  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  , від імені якого діють законні представники  - його батьки  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 в рівних частинах по 1/3 прийняли у власність трьох кімнатну квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 64,3 кв.м., житловою 38,1 кв.м.
Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 174225 (сто сімдесят чотири тисячі двісті двадцять п`ять ) гривень (еквівалент 34 500 (тридцять чотири тисячі п`ятсот ) доларів США) (п. 2 Договору купівлі – продажу квартири).
В подальшому, 27.01.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подарували свої частки ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_6 стала власником всієї квартири АДРЕСА_1 .
Водночас, згідно свідоцтва на право власності на житло 26181 від 14.03.2001 року виданого Придніпровським райвиконкомом м. Черкаси та зареєстрованого в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі № 213 за зареєстрованим № 652 двох кімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальна площа 41,1 кв.м., житлова площа 26,3 кв.м. належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме по 1/3 частині.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Старовойтовою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4093 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діють законні представники його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 продали двох кімнатну квартиру АДРЕСА_3 .
Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 116150 (сто шістнадцять тисяч сто п`ятдесят) гривень (еквівалент 23 000 (двадцять три тисячі) доларів США) (п. 2 Договору купівлі-продажу квартири).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що враховуючи кількість співвласників квартири, яким належить по 1/3 частині і приймаючи до уваги ринкову вартість спірної трьох кімнатної квартири , визначену умовами нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, яка становить 174 225 гривень, ринкову вартість квартири АДРЕСА_3 , яка становить 116 150 гривень, тобто різницю коштів яку доклали сторони по справі, в тому числі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 становить : 174 225 гривень - 116 150 гривень = 58075 грн., тобто ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 19 358, 33 грн. (58 075 : 3). Отже, спільні сумісні кошти позивача та відповідача становлять 19358,33 грн. тобто 1/2 частина, що належить в порядку поділу кожному із подружжя буде становити: 9 679,16 гривень.
Вираховуючи конкретну частку сторін в квартирі і приймаючи до уваги ринкову вартість квартири – 174 225 грн., суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що частка позивача ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , яка може бути йому виділена, та на яку можливо визнати за ним право власності становить - 1/12.
Доводи скаржника про те, що йому належить 1/6 частина спірної квартири є помилковими з огляду на те, що придбання 1/3 частини спірної квартири відбулось переважно за особисті кошти відповідачки ОСОБА_2 , які вона отримала від продажу своєї частки квартири АДРЕСА_3 .
Крім того, позивач, посилаючись на приписи ст. 62 СК України вважає, що наявні правові підстави для визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки майно дружини за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, зокрема проведенням ремонту.
У контексті наведеного колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В частині першій статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що частина перша статті 62 СК України не застосовується до частки у праві спільної власності на майно.
Подібна за своїм змістом правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №663/908/17 (провадження № 61-2418св20).
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу нележить 1/12 частина спірної квартири.
На переконання колегії суддів, ОСОБА_2 спростовано презумпцію спільного майна подружжя щодо 1/3 частини спірної квартири, а матеріали справи не дають підстав стверджувати про зворотнє.
Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Бабіч Т.Г. не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, який розглянув позовні вимоги сторін саме в межах заявлених ними вимог та на підставі поданих доказів і прийшов до аргументованого висновку про наявність підстав для їх часткового задоволення, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу представником ОСОБА_2 – адвокатом Манзар Т.В. заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн.
На підтвердження понесених витрат надано копію договору про надання правової допомоги №27 від 30.04.2024 року, копію акту № 14 від 30.04.2024 року, копію квитанції № 14 від 30.04.2024 року на суму 5000 грн.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Пунктами 1-3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до положень частини 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
Колегія суддів, враховуючи критерій реальності наданих доказів та обсяг виконаних адвокатом робіт на представництво інтересів ОСОБА_2 вважає необхідним задовольнити витрати на правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн., оскільки така сума відповідає принципу співмірності і розумності та узгоджується із позицією Великої Палати ВС справа № 904/4507/18 щодо визначення критеріїв розміру гонорару.

Керуючись ст. ст. 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабіч Тетяни Григорівни – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 25 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя– залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча                                                                                  О.В. Карпенко

Судді                                                                                 О.М Новіков

                                                                                       Л.І. Василенко

/ повний текст постанови суду виготовлений 28 червня 2024 року/