УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 466/6273/17
провадження № 51-3761ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 травня 2024 року у кримінальному провадженні                           № 1201714009002586 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                             м. Львова, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2023 року   ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення                    волі на строк 5 років, від відбування якого звільнено на підставі ст. 75 КК                                   зі встановленням іспитового строку 2 роки та покладено обов`язки, передбачені                ст. 76 КК.
Крім того, місцевий суд вирішив питання щодо арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.
Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 20 червня 2017 року приблизно о 16:00, перебуваючи на прибудинковій території буд. АДРЕСА_2 , під час конфлікту, який виник на побутовому ґрунті, умисно наніс удар металевим кутником по голові та тулубу ОСОБА_5 , у результаті чого спричинив тілесні ушкодження: тяжкі - вдавлений перелом правої тім`яної кістки склепіння черепа, перелом лівої скроневої кістки з переходом на основу черепа; середньої тяжкості - забій головного мозку середнього ступеня важкості, субарахноїдальний крововилив, пневмоцефалія; легкі з короткочасним розладом здоров`я - рани правої тім`яної кістки та лівої скронево-виличної ділянки голови з переходом на нижню повіку лівого ока, рану внутрішньої поверхні нижньої третини передпліччя, садна середньої третини та верхньої третини правого передпліччя. 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 28 травня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані ним судові рішення і закрити кримінальне провадження.
Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_4 зазначає, що за його скаргою було зобов`язано орган досудового розслідування внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою щодо нападу на нього потерпілого та інших осіб за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 чи ст. 187 КК. Засуджений стверджує, що дії указаних вище осіб сприйняв як загрозу і став захищати своє життя та здоров`я від нападу. Крім того, зауважує, що він, виявивши через деякий час після події потерпілого, направив його до машини швидкої допомоги.
З огляду на викладене вважає, що твердження судів про ненадання допомоги потерпілому та залишення його в небезпеці не може бути достатнім доказом для висновків про спричинення потерпілому тілесних ушкоджень без перебування ОСОБА_4 у стані афекту та з перевищенням меж необхідної оборони.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Частиною 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
З касаційної скарги засудженого вбачається, що він не заперечує факт завдання потерпілому ударів металевим кутником по голові та тулубу, у результаті яких ОСОБА_5 спричинено тяжкі, середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Водночас суть доводів ОСОБА_4 зводиться, до того, що своїми діями він намагався припинити протиправні дії потерпілого та його спільників.
Під час перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про винуватість засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Так, постановляючи вирок, місцевий суд урахував показання: ОСОБА_4 , який винуватість не визнав та вказав, зокрема, що потерпілий ОСОБА_5 замахнувся на нього металевою трубою, яку тримав у руці, а тому засуджений з метою самозахисту схопив металевий кутник, що лежав поруч і кілька разів вдарив ним ОСОБА_5 по голові та тілу, внаслідок чого останній впав;  потерпілого ОСОБА_5 , який зазначив, що він переліз через сітку з метою зірвати кілька плодів аличі. Однак до нього підійшов раніше не знайомий               ОСОБА_4 , у руках якого нічого не було, а потім він побачив у руці засудженого металевий предмет, яким ОСОБА_4 вдарив його (потерпілого) по голові. ОСОБА_5 заперечив: наявність у його руках труби чи палиці; напад на ОСОБА_4 ; викрадення з його домоволодіння металу. Крім того,            ОСОБА_5 повідомив, що спричинену йому матеріальну шкоду у виді витрат на лікування та моральну шкоду засуджений компенсував повністю та вибачився перед ним; свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Крім того, суд узяв до уваги письмові докази, зокрема: протокол огляду місця події від 20 червня 20217 року; висновок судово-медичного експерта № 234/2017                від 27 червня 2017 року; висновок експерта № 175/2017ц від 28 липня 2017 року.
З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у виді спричинення тілесних ушкоджень, встановленням причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Як установили суди попередніх інстанцій, ОСОБА_4 під час конфлікту на побутовому ґрунті умисно наніс ОСОБА_5 удари металевим кутником у голову і тулуб, спричинивши йому тяжкі, середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, свій висновок про наявність у засудженого умислу на спричинення тілесного ушкодження потерпілому обґрунтував поведінкою обвинуваченого, який після завдання ударів потерпілому, падіння останнього на землю та втрати ним свідомості, не вживав заходів для надання йому допомоги, не викликав екстреної медичної допомоги, а після того як потерпілий прийшов до тями, намагався випровадити його за межі свого подвір`я.
Вказав місцевий суд про безпідставність тверджень засудженого про те, що він спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_11 у зв`язку із самозахистом та від неправомірних посягань потерпілого на нього і його майно, оскільки такі заяви є голослівними та не підтверджуються зібраними і дослідженими в судовому засіданні доказами.
Крім того, суд зауважив, що показання свідка ОСОБА_12 про те, що вона бачила з дороги події, які відбувалися на подвір`ї ОСОБА_4 , є сумнівними, оскільки суперечать показанням інших свідків про неможливість побачити, що відбувається на подвір`ї засудженого через густі зарослі довкола. 
Також у вироку зазначено, що постановлення слідчим суддею ухвали про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей на підставі заяви                ОСОБА_4 , у якій він указував про напад на нього ОСОБА_11 на території його садиби, самостійно не свідчить, що такий напад мав місце, а інкриміновані засудженому дії вчинено в межах необхідної оборони чи з перевищенням меж необхідної оборони.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, а також вважає за необхідне зазначити про безпідставність тверджень засудженого про вчинення ним кримінального правопорушення в стані афекту, з огляду на таке.
Кваліфікація дій винного за ст. 123 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), тобто спричинення тяжкого тілесного ушкодження, заподіяного у стані сильного душевного хвилювання, можлива лише тоді, коли обставини справи свідчать про наявність трьох обов`язкових елементів цього складу злочину: стан раптово виниклого сильного душевного хвилювання у винної особи; протизаконне насильство або тяжка образа з боку потерпілого; причинний зв`язок між діями потерпілого та діями винної особи. У разі відсутності хоча б одного з цих елементів, дії винної особи не можуть бути кваліфіковані за ст. 123 КК.
Водночас, ураховуючи встановлені судами обставини, а також доводи касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що немає жодного підтвердження факту неправомірної поведінки потерпілого стосовно засудженого, зокрема насильства або тяжкої образи з боку потерпілого, а також, що засуджений під час події перебував у стані вираженої емоційної напруги, ступінь якої досягав такого рівня, який позбавляв його можливості усвідомлювати реальний зміст власних дій, повною мірою керувати ними та передбачати їх наслідки.
Наведені вище обставини в сукупності з даними про локалізацію, характер утворення тілесних ушкоджень, знаряддя кримінального правопорушення, на переконання Верховного Суду, свідчать про те, що засуджений умисно, цілеспрямовано завдав удар металевим кутником у життєво важливий орган - голову потерпілого, який цього не очікував, заподіяв ОСОБА_5 , зокрема, тяжкі тілесні ушкодження.
Таким чином, з урахуванням наведеного дії ОСОБА_4 суд правильно кваліфікував за ч. 1 ст. 121 КК, тобто закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, про що обґрунтовано зауважив і суд апеляційної інстанції.
З огляду на вказане касаційний суд підсумовує, що вирок місцевого суду і ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведені мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженого доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості                                            оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 .
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова                   від 21 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 травня                 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                              ОСОБА_3