КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5384/2024

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                                 Справа № 761/29729/21
 
17 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Рейнарт І.М.
 при секретарі            - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Акціонерного товариства «Дельта Банк», безпосереднє виведення з ринку якого здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб,    ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва  від 25 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти,-
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2021 року  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомир у справі №295/11642/15-ц задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до  ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №11366180001 від 27.06.2008 року  у розмірі 9 645 202,31 грнзвернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею - 301,8 кв.м, житловою - 91,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 1 095 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом Житомирської міської ради 24.12.2007, яке зареєстроване в КП «Житомирське міжміське БТІ» Житомирської обласної ради 28.12.2007 за реєстровим НОМЕР_2 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №763398, виданого 27.03.2007, шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020).Визнано за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (ЄДРПОУ 34047020) право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 1 095 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
З 03 березня 2015 року у АТ «Дельта Банк» була запроваджена тимчасова адміністрація та розпочато процедуру його ліквідації, у зв`язку з чим з цього часу його діяльність регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
24 лютого 2020 року ТОВ «Держзакупівлі. Онлайн» через систему «Prozorro.Sale» були проведені електронні торги по лоту № GL22N016678 (склад лоту: житловий будинок (реєстраційний номер 1839603818101) за адресою:   АДРЕСА_1 ), переможцем яких було визнано позивача  ОСОБА_3 .
19 березня 2020 року, відповідно до результату відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-02-03-000064-b від 24 лютого 2020 року, між АТ «Дельта Банк», як продавцем, та  ОСОБА_3 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого продавцем було передано покупцю у власність майно, вказане в п.1.2 цього договору, а покупцем прийнято майно і сплачено за нього обумовлену грошову суму в розмірі та у порядку, передбаченому цим договором, а саме                       1 470 549,56 грн. 
23 липня 2020 року Богунським районним судом м.Житомира постановлено ухвалу у справі № 295/11642/15-ц, якою скасовано заочне рішення від 14 грудня 2016 року та 08 липня 2021 року за результатами розгляду даної справи Богунським районним судом м.Житомира ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову                  АТ «Дельта Банк»про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 25 травня 2021 року у справі № 295/12381/20 витребувано житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з чужого (незаконного) володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що вказаний будинок незаконно вибув з власності останнього у власність                      АТ «Дельта Банк». 
Вказував, що у зв`язку із витребуванням у нього нерухомого майна на підставі судового рішення від 25 травня 2021 року у справі № 295/12381/20, він втратив право власності на житловий будинок, а відтак, з дня ухвалення судового рішення у справі                 № 295/12381/20 грошові кошти, одержані відповідачем АТ «Дельта Банк» за придбане майно на підставі протоколу, складеного за результатом відкритих торгів (аукціону), вважаються такими, що набуті АТ «Дельта Банк»без законних підстав.
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_3 просив суд зобов`язати відповідачів АТ «Дельта Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб солідарно повернути йому безпідставно набуті грошові кошти у розмірі                                       1 470 549,56 грн. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 до АТ «Дельта Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання повернути безпідставно набуті коштизадоволено частково.
Зобов`язано АТ «Дельта Банк» повернути   ОСОБА_6 безпідставно набуті кошти в сумі 1 470 549 грн 56 коп.
Стягнуто з АТ «Дельта Банк» на користь   ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору 13 500 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача АТ «Дельта Банк», безпосереднє виведення з ринку якого здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити  у цій частині нове судове рішення про відмову  у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до АТ «Дельта Банк» у повному обсязі.
Стягнути з позивача  ОСОБА_3 на користь відповідача                   АТ «Дельта Банк» понесені ним витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення Шевченківського районного суду міста Києва в частині задоволених позовних вимог прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному встановленні (з`ясуванні) обставин, які мають значення для справи, неправильному дослідженні і оцінці поданих доказів та визначення правовідносин відповідно до встановлених фактичних обставин справи, а також без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права в аналогічних спірних правовідносинах, що є підставою для скасування рішення у вказаній частині на підставі статті 376 ЦПК України.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилалась в обгрунтування своїх вимог та заперечень.
Зазначає, що спірне нерухоме майно було набуто позивачем у AT «Дельта Банк» у зобов`язальних правовідносинах, які виникли на підставі прилюдних торгів, оформлених Протоколом електронних торгів та положень Договору купівлі-продажу нерухомого майна, в результаті чого AT «Дельта Банк», як продавець, передав у власність Позивача, як покупця, належне йому на праві власності нерухоме майно (пункти 1.1. - 1.3. договору купівлі-продажу нерухомого майна), а позивач, як покупець, в свою чергу, сплатив продавцеві (банку) обумовлену грошову суму (ціну нерухомого майна), у розмірі та в порядку передбаченому цим договором (пункти 1.1.,2.1. договору купівлі-продажу нерухомого майна).
Виходячи зі змісту позовної заяви, даний факт та пов`язані з цим обставини позивачем не заперечуються.
Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з даним позовом, позивач послався на положення статті 1212 ЦК України, вважаючи, що AT «Дельта Банк» безпідставно набув майно - кошти у розмірі 1 470 549,56 грн, отримані як ціну купівлі-продажу нерухомого майна на підставі зазначеного вище договору.
Разом з тим, у своїх постановах від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17 Велика Палати Верховного Суду наголошувала, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Таким чином, враховуючи наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень ст. 1212 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, пов`язані, зокрема з тим, що правовою підставою набуття                          AT «Дельта Банк» грошових коштів, як ціни купівлі - продажу нерухомого майна у розмірі 1 470 549,56 грн, стали: проведені електронні торги (аукціон) з реалізації майна неплатоспроможного банку, оформлені зазначеним вище Протоколом, а також укладений за його результатами з переможцем торгів (Позивачем) договір купівлі- продажу нерухомого майна, тобто, правовідносини договірного характеру, позовні вимоги ОСОБА_3 є необгрунтованими та безпідставними.
Зазначене вище свідчить про відсутність у спірних правовідносинах, які скалитися між позивачем та AT «Дельта Банк», найважливішої умови зі складу елементів, якими кваліфікуються зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна, а саме - правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Положеннями статей 12 та 81 ЦПК України на позивача покладено обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала про те, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона відповідача вважає, що у порушеним вказаних вище вимог цивільного процесуального закону, позивач не навів та не надав жодного належного та допустимого доказу щодо підтвердження обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх позовних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
В судовому засіданні  представник відповідачів  Акціонерного товариства                       « Дельта Банк» та Фонду гарантування вкладів фізични осіб ОСОБА_1  повністю підтримав доводи апеляційної скарнм та просив її задовольнити.
Позивач  ОСОБА_3 та його представник адвокат  Алейников  Олександр Сергійович  проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08.12.2011 року  між АТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив                           АТ «УкрСиббанк», як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло (відступлено) право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до вищевказаного договору про передачу кредитних зобов`язань, ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору № 11171445000 від 18.06.2007.
В результаті укладення 08.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк», як первісним кредитором (потекодержателем), та ПАТ «Дельта Банк», як Новим кредитором (іпотекодержателем) договору купівлі-продажу прав вимоги за кредиторами,                        ПАТ «Дельта Банк» набув прав вимог за кредитами, укладеними АТ «УкрСиббанк», в тому числі за Договором про надання споживчого кредигу № 11366180000 від 27.06.2008 та договорами, укладеними в забезпечення його виконання
Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 14.12.2016 у справі                    № 295/11642/15-ц, позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до  ОСОБА_4  було задоволено.
В рахунок погашення заборгованості  ОСОБА_4  за кредитним договором № 11366180000 від 27.06.2008 у розмірі 9 645 202,31 грн звернено стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок, загальною площею 301,8 кв.м. (житловою 91,8 кв.м.), що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 1095,0 кв.м., яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , які належали   ОСОБА_7 у на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Житомирської міської ради від 24.12.2007, яке зареєстроване в КП «Житомирське міжміське БТІ» Житомирської обласної ради від 28.12.2007 р. за реєстровим                         № 17152653, Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ                       № 763398, виданого 27.03.2007 р., шляхом визнання права власності на вказані об`єкти нерухомого майна за ПАТ «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020); визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на житловий будинок, загальною площею 301,8 кв.м. (житловою 91,8 кв.м.), що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 1095,0 кв.м., що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .
24.05.2019 року на підставі вказаного заочного рішення Богунського районного суду м.Києва до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо житлового будинку, загальною площею 301,8 кв.м. (житловою 91,8 кв.м.), що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1  (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 183960381801) було внесено запис № 31750972 про право власності, у відповідності до якого власником вказаного будинку став ПАТ «Дельта Банк».
03.03.2015 року у ПАТ «Дельта Банк» була запроваджена тимчасова адміністрація та розпочато процедуру його ліквідації, у зв`язку з чим з цього часу його діяльність регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
В подальшому в порядку, визначеному ч.ч.1, 2, 6 ст. 50, ч.1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженим рішенням виконавчої дирекції ФГВФО № 2 від 05.02.2012 року, будинок за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 301,8 кв.м., був включений до складу ліквідаційної маси                    ПАТ «Дельта Банк» та реалізований на торгах (аукціоні) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.
24.02.2020  року  ТОВ «Держзакупівлі. Онлайн» через систему «Prozorro.Sale» були проведені електронні торги по лоту № GL22N016678 (склад лоту: житловий будинок (реєстраційний номер 1839603818101) загальною площею 301,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , переможцем яких було визнано   ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом електронного аукціону                       № UA-EA-2020-02-03-000064-b від 24.02.2020 року.
19.03.2020 року відповідно до результату відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-02-03-000064-b від 24.02.2020 року, між ПАТ «Дельта Банк», як продавцем, та   ОСОБА_3 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю. за реєстровим № 341, відповідно до п.п.1.1-1.2.2 якого, продавцем було передано майно, вказане в п.1.2 цього договору, у власність покупцю, а покупцем прийнято майно та сплачено за нього обумовлену грошову суму в розмірі та у порядку, передбаченому цим договором.
Предметом купівлі-продажу за цим договором стало наступне нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 183960381801). Житловий будинок, який відчужується, належав продавцю на праві приватної власності на підставі заочного рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14.12.2016 року, яке набрало законної сили. Право власності продавця на нерухоме майно було зареєстровано у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності - 31750972, дата державної реєстрації - 24.05.2019 року.
19.03.2020 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51704697 від 19.03.2020 року до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 36018612 про право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний № 1839603818101, власник:   ОСОБА_10 , форма власності - приватна, розмір частки - 1.
Разом з тим, заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 26.04.2016 року у справі № 296/138/14-ц визнано недійсними договір про надання споживчого кредиту № 11171445000, укладений 18.06.2007 року між  ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк», додаткову угоду № 1 від 06.02.2009 року і додаткову угоду № 2 від 18.03.2009 року до вказаного договору; договір поруки                     № 121835, укладений 18.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та   ОСОБА_11 ; договір іпотеки № 57171, укладений 18.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_11 , виключивши із реєстру іпотек і заборон будинок АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер 181013630:10:054:0001 по провулку Джерельному 3 в м. Житомир; договір про надання споживчого кредиту                № 11366180000 від 27.06.2008 року, додаткову угоду № 1 від 09.02.2009  року, додаткову угоду № 2 від 09.02.2009 року до вказаного договору, договір поруки                   № 11366180000, укладений 27.06.2008 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк»; договір поруки № 11366180000/п2, укладений 27.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_12 ; договір іпотеки (нерухомого майна), укладений 27.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_11 , виключено із реєстру іпотек і заборон будинок  АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 1095,0 кв.м., кадастровий номер 1810136300:10:055:0009 по   АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили.
Також, 23.07.2020 року Богунським районним судом м.Житомира постановлено ухвалу у справі № 295/11642/15-ц, якою скасовано заочне рішення від 14.12.2016 року за позовом ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, за яким серед іншого було визнано за ПАТ «Дельта банк» право власності на житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_1  та земельну ділянку, площею 1095,0 кв.м. за адресою  АДРЕСА_1  та призначено підготовче засідання, а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено   ОСОБА_2 .
08.07.2021 року за результатами розгляду даної справи Богунським районним судом м.Житомира ухвалено рішення, який відмовлено в задоволенні позову                        ПАТ «Дельта Банк».
Крім того, рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 25.05.2021 року у справі № 295/12381/20 за позовом ОСОБА_4   до                        ПАТ «Дельта Банк»,   ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю. про витребування майна з чужого (незаконного) володіння позов задоволено, а саме: витребувано нерухоме майно - житловий будинок за адресою:                   АДРЕСА_1 , загальною площею 301,8 кв.м., житловою 91,8 кв.м. (реєстраційний номер 1839603818101) з чужого (незаконного) володіння  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_4 . 
Враховуючи дані обставини справи, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що на підставі судових рішень, які набрали законної сили,   ОСОБА_10 втратив право власності на житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 301,8 кв.м., житловою площею 91,8 кв.м., який він придбав у відповідача АТ «Дельта Банк» за 1 470 549,56 грн.
Крім того, оскільки цей будинок вибув з власності позивача на підставі рішення суду, яким встановлено, що АТ «Дельта Банк» не мав законних підстав його продавати, суд першої інстанці прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та зобов`язав АТ «Дельта Банк» повернути   ОСОБА_13 у безпідставно набуті кошти в сумі 1 470 549,56 грн.
Разом з тим, суд вважає безпідставною позову вимогу, заявлену до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо його солідарної відповідальності, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону, так як саме АТ «Дельта Банк», як юридична особа, отримав кошти від позивача за проданий будинок, які мали бути використані саме для погашення заборгованості банку перед його кредиторами, а Фонд гарантування вкладів фізичних осіб фактично забезпечує управління цією юридичною особою і діє від її імені та в її інтересах під час процедури ліквідації, відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва  від 25 вересня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, а відтак, на підставі ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог     ОСОБА_2 , з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Шевченківського районного суду міста Києва  від 25 вересня 2023 року в частині задоволених позовних вимог     ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти, не відповідає.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Судом встановлено, позивачем в позовній заяві не заперечується, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1  та земельну ділянку, площею 1095,0 кв.м. за адресою  АДРЕСА_1 , було набуто позивачем у                 AT «Дельта Банк» у зобов`язальних правовідносинах, які виникли на підставі прилюдних торгів, оформлених Протоколом електронних торгів та положень договору купівлі-продажу нерухомого майна, в результаті чого AT «Дельта Банк», як продавець, передав у власність позивача, як покупця, належне йому на праві власності нерухоме майно (пункти 1.1. - 1.3. Договору купівлі-продажу нерухомого майна), а позивач, як покупець, в свою чергу, сплатив продавцеві (банку) обумовлену грошову суму (ціну нерухомого майна), у розмірі та в порядку, передбаченому цим договором (пункти 1.1.,2.1. договору купівлі-продажу нерухомого майна).
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Тобто, у разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі, і щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від                   02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.
Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року справа № 753/20633/15-ц).
За висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі                        № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19)  зазначено, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. висновки у пунктах 72. - 76. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з погляду зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Проте засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75. рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).
Водночас, ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Отже, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що зазвичай, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5., 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібну правову позицію сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).
Вважаючи, що між сторонами виникли договірні правовідносини,  колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.
Колегія суддів виходить з відсутності підстав вважати наявність незаконного збагачення Акціонерного товариства «Дельта Банк»за рахунок   ОСОБА_2 , оскільки «Conventio facit (vincit) legem» угода створює право. 
Таким чином, виходячи із встановленої апеляційним судом наявності між сторонами договірних відносин, а також відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що   ОСОБА_3  обрано неефективний спосіб захисту шляхом предявлення позову до Акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти, відтак, вказані обставини є самостійною підставою для відмови в позові  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти.
Колегія суддів, звертає увагу позивача на те, що він може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог за частиною першою статті 661 ЦК України в разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог   ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, отже, не може залишатися в силі, а тому підлягає скасуванню в цій частині з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог   ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти.
 
Порядок сплати та розміри ставок судового збору встановлено Законом України «Про судовий збір».
У преамбулі цього Закону зазначено, що він визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.
Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги позивача стягнув з відповідача судовий збір у розмірі 13 500 грн.
Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги представника відповідача Акціонерного товариства «Дельта Банк», безпосереднє виведення з ринку якого здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб,  скасування рішення в частині задоволених позовних вимог   ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволення вказаних позовних вимог, то, відповідно , колегія суддів приходить до висновку про наявність  підстав для  скасування рішення Шевченківського районного суду міста Києва  від 25 вересня 2023 року в частині стягнення з АТ «Дельта Банк» на користь   ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору 13 500 грн.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що апеляційна скарга представника відповідача Акціонерного товариства «Дельта Банк», безпосереднє виведення з ринку якого здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб,     ОСОБА_1 задоволена, колегія суддів приходить до висновку, що з   ОСОБА_2 на користь                     АТ «Дельта Банк», безпосереднє виведення з ринку якого здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 17 025,00 грн.
Керуючись ст.ст. 11,  15, 16,  1212 ЦК України, ст.ст. 2, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
 
                Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Дельта Банк», безпосереднє виведення з ринку якого здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб,    ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва  від 25 вересня 2023 рокув частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов`язання повернути безпідставно набуті кошти, і в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов   ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дельта Банк»про зобов`язання повернути безпідставно набуті коштизалишити без задоволення.
Стягнути з   ОСОБА_2  (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Дельта Банк», безпосереднє виведення з ринку якого здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, (код ЄДРПОУ 34047020) у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, у розмірі 17 025,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Головуючий                                                        Судді: