КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                    
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/8360/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
          16 липня 2024 року                                                                   місто Київ
                                                                                          справа № 760/25019/21
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                   суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.,
                                   за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ішуніної Л.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-
 
                                              В С Т А Н О В И В:
У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь:
заборгованості за договором позикив розмірі 3 302 000 грн.;
3% річних в розмірі - 341 960,54 грн.
неустойкуза затримку виконання зобов`язання в розмірі 10 000 000 грн.
В мотивування вимог посилався на те, що 13 вересня 2017 року між ним та відповідачамиукладено договір позики, згідно з яким він передав у позику останнім грошові кошти в розмірі 4 485 728 грн., із визначенням еквіваленту в іноземній валюті станом на день підписання договору - 170 560 доларів США, із обов`язковим поверненням їх у строк до 14 вересня 2018 року.
Однак, взяті на себе зобов'язання позичальники не виконалиу та у визначений термін кошти не повернулиу повному обсязі.
Вказував, що залишок несплаченого боргу становить 82550 доларів США.
Позивач зазначав, що у зв'язку з простроченням відповідачами виконання грошового зобов'язання, слід стягнути з останніх у порядку статті 625 ЦК України 3% річних, а також відповідно до умов договору 3% неустойки за затримку повернення боргу.
Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року позов ОСОБА_3 задовольнено частково.
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13 вересня 2017 року, з урахуванням 3% річних та 3% неустойки, в сумі 6 945 960,54 грн. та 5 788,50 грн судового збору.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1  - ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким ухвалити нове, яким задовольнити частково позовні вимоги до ОСОБА_1 у сумі 27 000 доларів США.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що станом на дату подання апеляційної скарги відповідач  ОСОБА_1  сплатив позивачу 121 000 доларів США, отже, відповідачам для виконання договору позики необхідно сплатити ще 54 000 доларів США.
Вказувала, що вимога сплатити суму основного боргу у розмірі 3 302 000 грн. вказана у заяві про зменшення позовних вимог від 06 лютого 2023 року і обґрунтована тим, що сума основного боргу у доларах США 82 550 і станом на момент подання заяви 1 долар США = 40 грн. Однак, відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, що зазначений на сайті Національного банку України, станом на 06 лютого 2023 курс 1 гривні до 1 долара США дорівнював 36,5686 грн.
Зазначала, що 3% річних та 3% неустойки нараховані помилково, оскільки під час розрахунку суми санкцій судом першої інстанції не було враховано, що з березня 2020 року у зв'язку з поширенням коронавірусної інфекції і введенням карантинних заходів Законом України «Про запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року №530-ІХ перелік обставин, які вважаються форс-мажорними, був доповнений новою підставою - «карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України».
Посилалася на те, що судом не було враховано, що ОСОБА_1 з початком повномасштабного вторгнення практично залишився без доходів та у нього виросли видатки у зв`язку з тим, що попадання ворожої ракети у житловий будинок останнього спричинило пожежу та фактично знищило житло сім`ї, в якій він є єдиною працездатною особою.
Вказувала, що суд першої інстанції необгрунтовано вийшов за межі позовних вимог, фактично змінивши суть позовних вимог позивача та порушивши принцип диспозитивності цивільного судочинства.
04 квітня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
Позивач та його представник  у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове зсідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволеннюз наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, 13 вересня 2017 року між  ОСОБА_3 та відповідачами був укладений нотаріально посвідчений договір позики, зареєстрований в реєстрі за №6797, згідно умов якого позикодавець передав позичальникам, а позичальники отримали від позикодавця грошові кошти в сумі 4 485 728 грн., що еквівалентно 170 560 доларам США (згідно курсу продажу доларів США, встановленого ПАТ «ПРИВАТБАНК» на день підписання даного договору), які позичальники зобов'язуються повернути позикодавцю в строк, визначений цим договором, у грошовій одиниці України - гривні, в сумі, яка має становити еквівалент 170 560 доларів США за курсом продажу доларів США, який буде встановлений ПАТ «ПРИВАТБАНК» на момент повернення боргу.
У п.2 вказаного договору сторони зазначити, що передачу грошей було здійснено до підписання даного договору. Позичальники, своїм підписом під цим договором підтверджують факт одержання від позикодавця грошей в сумі           4 485 728 грн., що еквівалентно 170 560 доларів США (згідно курсу продажу доларів США, встановленого ПАТ «ПРИВАТБАНК» на день підписання даного договору).
Пунктом 3 договору встановлено, що суму грошових коштів, передбачену пунктом 1 даного договору без нарахування відсотків від суми позики, позичальники зобов`язуються повернути позикодавцеві до 14 вересня 2018 року включно в порядку та на умовах, передбачених цим договором. За згодою сторін цей термін може бути продовжено, про що сторони укладають та нотаріально посвідчують договір про внесення змін до даного договору. У разі порушення позичальниками терміну повернення боргу у повному обсязі або його частини, за кожен день прострочення позичальники сплачують позикодавцю грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, а також неустойку в розмірі 3% за кожен день прострочки від несплаченої суми.
Відповідно до підпункту «б» пункту 4 договору позики сторони домовились про те, що повернення вказаної суми позики має здійснюватися щомісячними рівними платежами у розмірі 88 894 грн., що буде еквівалентом на день такого розрахунку згідно курсу продажу доларів США, встановленого ПАТ «ПРИВАТБАНК» становити 3 380 доларів США не пізніше 13 числа кожного місяця шляхом перерахування коштів готівкою у межах міста Києва, що буде підтверджуватися нотаріально посвідченою заявою.
Згідно з пунктом 11 договору після повернення боргу позикодавець зобов`язується зробити та підписати відповідну заяву про повернення боргу та передати позичальникам свій примірник цього договору.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що відповідачі не виконала свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернула взяті у борг кошти у визначений строк, а тому наявні підстави для солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на його користь заборгованості за договором позики в розмірі 3 302 000 грн.; 3% річних в розмірі 341 960,54 грн.; неустойки за затримку виконання зобов`язання в розмірі              10 000 000 грн.
Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов'язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, досліджуючи борговурозпискучи договірпозики, суд повиненвиявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-цта постановах Верховного Суду від  08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №357/13897/16-ц.
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі №6-79цс14.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановівід 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В судовому засіданні суду першої інстанції, судом було оглянуто оригінал договору позики від 13 вересня 2017 року (примірник позивача) та встановлено, що між сторонами було укладено договір позики, однак боргове зобов`язання позичальниками не виконане у повному обсязі.
Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані  в договорі позики грошові кошти  у повному обсязі були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі - до 14 вересня 2018 року, відповідачами не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.
Оскільки відповідачі не виконали свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернули взяті у борг кошти у визначений строк,  колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики в розмірі 3 302 000 грн.
Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що вимога сплатити суму основного боргу у розмірі 3 302 000 грн. вказана у заяві про зменшення позовних вимог від 06 лютого 2023 року і обґрунтована тим, що сума основного боргу у доларах США 82 550 і станом на момент подання заяви 1 долар США = 40 грн. однак, відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, що зазначений на сайті Національного банку України, станом на 06 лютого 2023 курс 1 гривні до 1 долара США дорівнював 36,5686 грн., колегія суддів відхиляє, оскільки сторони у договорі позики визначили, що позичальники зобов'язуються повернути позикодавцю борг в строк, визначений цим договором, у грошовій одиниці України - гривні, в сумі, яка має становити еквівалент 170 560 доларів США за курсом продажу доларів США, який буде встановлений ПАТ «ПРИВАТБАНК» на момент повернення боргу.
А відтак, позивач правомірно нарахував заборгованість за курсом встановленим ПАТ «ПРИВАТБАНК» станом на 06 лютого 2023 року.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів 3% річних, слід зазначити наступне.
Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів 3% річних в розмірі      341 960,54 грн. за період з 14 вересня 2018 року по 24 лютого 2022 року.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
А відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з розрахунком 3% річних здійснених позивачем, оскільки 3% річних повинні нараховуватися за період з 14 вересня 2018 року по 23 лютого 2022 року (включно).
Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.
Отже, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 341 417,75 грн. за період з 14 вересня 2018 року по 23 лютого 2022 року (включно).
Щодо вирішення вимог про стягнення з відповідачів 3% неустойки в розмірі 10 000 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 3 договору позики у разі порушення позичальниками терміну повернення боргу у повному обсязі або його частини, позичальники сплачують позикодавцю, у тому числі, неустойку в розмірі 3% за кожен день прострочки від несплаченої суми.
Пунктом 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Таким чином, нарахування позивачем неустойки за період з 20 березня 2020 року не відповідає вимогам чинного законодавства.
Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: якщо він значно перевищує розмір збитків; за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.
Відповідач, як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі вказував на те, що він з початком повномасштабного вторгнення практично залишився без доходів та у нього виросли видатки у зв`язку з тим, що попадання ворожої ракети у житловий будинок останнього спричинило пожежу та фактично знищило житло сім`ї, в якій він є єдиною працездатною особою.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, неустойка, яка передбачена умовами договору позики в розмірі 124 815 600 грн. більше ніж у 35 разів перевищує розмір збитків, тому не може вважатися таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.
Разом з тим, колегія суддів вважає вірним зменшити розмір неустойки до розміру 3% річних - 341 417,75 грн. що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість у солідарному порядку.
Суд першої інстанції стягнув заборгованість з відповідачів на користь позивача в рівних частинах, чим вийшов за межі позовних вимог та не врахував, що позика бралася обома відповідачами та на час отримання позики              ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі (п.10 договору позики).
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтвердив, що позика бралася подружжям ОСОБА_5 в інтересах сім'ї.
Статтею 541 ЦК України визначено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.
У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст.543 ЦК України). 
Нормами СК України визначено, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти, внаслідок укладення договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Апеляційний суд враховує, роз`яснення, які викладені у п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України  з розгляду цивільних  і кримінальних справ  №10 від 17 жовтня 2014 року, що у разі, якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує  розмір неустойки, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються  за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем  за позовною вимогою, яка б підлягала б задоволенню, якби  зазначений розмір судом не був зменшений.
Отже, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках по 5675 грн. з кожного.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,- 
 
                                                       П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року - скасувати та ухвалити нове.
 
Позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
 
Стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та  ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь  ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 заборгованість за договором позикив розмірі 3 302 000 грн., 3% річних у розмірі 341 417 грн.        75 коп., неустойку в розмірі 341 417 грн. 75 коп. 
 
В решті вимог відмовити.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь  ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 5675 грн. з кожного.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 17 липня 2024 року.
 
Головуючий:
 
Судді: