УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 522/11565/21
провадження № 61-10732ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Власюк Катерина Петрівна, на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 25 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , на постанову головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Сокол Юлії Степанівни про залучення представників органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, заінтересована особа - ОСОБА_2 , на постанову головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Сокол Ю. С. (далі - Київський ВДВС у місті Одесі Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса)) про залучення представників органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій.
Скарга мотивована тим, що Приморський районний суд міста Одеси рішенням від 21 червня 2022 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку спілкування з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнив частково.
Встановив наступний спосіб участі ОСОБА_2 у виховані своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме графік зустрічей батька з дитиною до досягнення 10 років:
- кожної першої, другої та четвертої неділі місяця з 11.00 год дня до 19.00 год вечора;
- кожної третьої суботи місяця з 11.00 год дня до 19.00 год вечора;
- кожну середу з 16.00 год дня до 19.00 год вечора;
- дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків, з урахуванням бажання та стану здоров`я дитини;
- у період хвороби безперешкодне відвідування дитини за місцем її фактичного проживання за попередньою домовленістю;
- після досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шести років половина осінніх, зимових, весняних та літніх канікул за попередньою домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у тому числі з правом виїзду дитини з батьком за межі країни для оздоровлення та відпочинку.
14 серпня 2023 року головний державний виконавець Київського ВДВС у місті Одесі Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) Сокол Ю. С. відкрила виконавче провадження № 72514739 з примусового виконання виконавчого листа № 522/11565/21, виданого 24 січня 2023 року Приморським районним судом міста Одеси.
Щодо зустрічей ОСОБА_2 з дитиною вже в рамках примусового виконання судового рішення (до винесення оскаржуваної постанови), ОСОБА_1 повідомила, що зустрічі ОСОБА_2 з дитиною відбувались в наступні дати: 27 та 30 серпня 2023 року, 03, 06, 10, 13, 18 20 та 27 вересня 2023 року, і скаржниця забезпечила присутність малолітньої дитини на кожній з перерахованих зустрічей.
При цьому, що стосується 13 та 18 вересня 2023 року, то зустріч ОСОБА_2 з дитиною не відбулась, оскільки останній повідомив, що хворіє і не приходив на зустріч.
Скаржниця вважає, що спілкуванням батька з дитиною переслідується мета впливу на ОСОБА_1 , оскільки наразі в суді перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ прибутку відповідача як фізичної особи-підприємця.
18 вересня 2024 року головний державний виконавець винесла постанову про залучення представників органу опіки та піклування до проведення виконавчих дій, які мали проводитися 27 вересня 2023 року з 16.00 год за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 просила суд скасувати постанову головного державного виконавця Київського ВДВС у місті Одесі Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) Сокол Ю. С. від 18 вересня 2023 року про залучення представників органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій.
Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 25 грудня 2023 року 
у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив.
Одеський апеляційний суд постановою від 18 червня 2024 року ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 25 грудня 2023 року залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що потреба для залучення представників органу опіки та піклування була необхідна для контролю дотримання інтересів дитини під час вчинення виконавчої дії виконавцем. Отже, головний державний виконавець діяла відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», у межах наданих їй повноважень, а права ОСОБА_1 не були порушені, у зв`язку із чим скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
У касаційній скарзі, поданій у липні 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Власюк К. П., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що в резолютивній частині рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 червня 2022 року у справі № 522/11565/21 не зазначено про те, що зустрічі батька з дитиною повинні відбуватись без присутності матері, яка з моменту відкриття виконавчого провадження до винесення оскаржуваної постанови надавала батькові дитину абсолютно на кожній зустрічі.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суди встановили, що Приморський районний суд міста Одеси рішенням 
від 21 червня 2022 року у справі № 522/11565/21 зустрічний позов 
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку спілкування з неповнолітньою дитиною задовольнив частково.
Встановив наступний спосіб участі ОСОБА_2 у виховані своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме графік зустрічей батька з дитиною до досягнення 10 років:
- кожної першої, другої та четвертої неділі місяця з 11.00 год дня до 19.00 год вечора;
- кожної третьої суботи місяця з 11.00 год дня до 19.00 год вечора;
- кожну середу з 16.00 год дня до 19.00 год вечора;
- дні народження та святкові дні за попередньою домовленістю батьків, з урахуванням бажання та стану здоров`я дитини;
- у період хвороби безперешкодне відвідування дитини за місцем її фактичного проживання за попередньою домовленістю;
- після досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шести років половина осінніх, зимових, весняних та літніх канікул за попередньою домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у тому числі з правом виїзду дитини з батьком за межі країни для оздоровлення та відпочинку (https://reestr.court.gov.ua/Review/105149403).
14 серпня 2023 року головний державний виконавець Київського ВДВС у місті Одесі Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) Сокол Ю. С. відкрила виконавче провадження № 72514739 з примусового виконання виконавчого листа № 522/11565/21, виданого 24 січня 2023 року Приморським районним судом міста Одеси.
18 вересня 2024 року головний державний виконавець винесла постанову про залучення представників органу опіки та піклування до проведення виконавчих дій, які мали проводитися 27 вересня 2023 року з 16.00 год за адресою: місто Одеса, вулиця Толбухіна, 135-Г (дитячий майданчик).
Отже, постанова від 18 вересня 2024 року є предметом оскарження у виконавчому провадженні № 72514739.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» 
(тут і далі - у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Тобто, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження 
№ 12-197гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі 
статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження 
№ 61-10355св19) Верховний Суд зазначив, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».
Виконавець зобов`язаний, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Варто враховувати, що виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентується спеціальними правилами статті 64-1 Закону України 
«Про виконавче провадження».
Відповідно до частин першої, другої статті 64-1 Закону України 
«Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
Згідно з пунктом 8 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 
2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 
від 29 вересня 2016 року № 2832/5) та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.
Специфіка діяльності виконавця під час виконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною полягає насамперед у тому, що виконавець може на власний розсуд визначати час та місце побачення з дитиною лише у тому випадку, якщо такі умови не визначив суд у рішенні, яке виконується виконавцем. У разі якщо час та місце побачень з дитиною визначені рішенням суду, яке виконується, виконання такого судового рішення має здійснюватися в порядку, визначеному рішенням. Протилежне свідчитиме про несвоєчасне і неповне вчинення виконавчих дій виконавцем під час виконання рішення суду.
Відмовляючи у задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що рішенням суду, на виконання якого видано виконавчий лист, врегульовано питання щодо часу побачення батька з дитиною. Крім того, потреба для залучення представників органу опіки та піклування була необхідна для контролю дотримання інтересів дитини під час виконавчої дії.
У разі виконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у побаченні з дитиною законодавець у частині другій статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачив спеціальне правило про те, що виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням суду, а у разі якщо вони судовим рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
Застосування правил частини другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, не суперечитиме правилам пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» про те, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом. У таких висновках Верховний Суд враховує, що у пункті 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені цим Законом, у тому числі виконавець має дотримуватись вимог частин першої та другої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» про забезпечення побачень стягувача з дитиною у час та місці, визначеному рішенням суду.
Отже, у цій категорії спорів під час виконання виконавчого листа має враховуватися зміст і резолютивна частина рішення про встановлення способу і порядку участі одного з батьків у вихованні дитини.
Виконанням виконавчого документа досягається єдина мета - виконання відповідного рішення суду. Оскільки у рішенні суд визначив графік побачень стягувача з дитиною (час та місце), виконавець не вправі змінювати таке рішення суду, що виконується, оскільки таке судове рішення набрало законної сили, на його виконання суд видав виконавчий лист, а державний виконавець відкрив виконавче провадження. Таке рішення є обов`язковим для виконання сторонами та уповноваженим державним виконавцем.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року).
Прецедентна практика ЄСПЛ вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути належним чином враховані, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з дитиною. Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай передбачають, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі «А. В. проти Словенії» від 09 квітня 2019 року).
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 761/35081/16-ц (провадження № 61-10297св22).
Захист прав дитини гарантовано статтями 3, 12, 16 Конвенції ООН Про права дитини 1989 року.
Отже, будь-який сімейний спір стосовно дитини дійсно має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Невжиття належних заходів для виконання судових рішень стосовно дітей, є наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. Крім того, наявні механізми не передбачали відповідні і конкретні заходи для забезпечення примусового виконання рішення, яким було встановлено домовленості про побачення, відповідно до принципу пропорційності (див. рішення у справах: «Вишняков проти України», заява № 25612/12 від 24 липня 2018 року; «Швець проти України», заява № 22208/17 від 23 липня 2019 року; «Бондар проти України», заява № 7097/18 від 17 грудня 2019 року; «Ген та інші проти України», заяви № 41596/19 та № 42767/19 від 10 червня 2021 року).
Таким чином залучення працівників органу опіки та піклування до виконавчих дій 27 вересня 2023 року постановою головного державного виконавця 
від 18 вересня 2023 року слід вважати таким, що відповідає, перш за все, інтересам дитини, оскільки жодна зі сторін, так само як і головний державний виконавець не є фахівцями у галузі дитячої психології, відповідних доказів суду не надавали. Натомість саме орган опіки та піклування Київської районної адміністрації, куди відповідно до супровідного листа державної виконавчої служби від 18 вересня 2023 року спрямовано для виконання оскаржувану постанову від 18 вересня 2023 року, є виконавчим органом Одеської міської ради як орган опіки та піклування, на який покладено певні права та обов`язки, передбачені Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.
Суди встановили, що матеріали виконавчого провадження № 72514739 містять заяви ОСОБА_2 щодо неналежного виконання рішення суду, зокрема 21 серпня 2023 року зареєстрована його заява про те, що мати використовує дитину як інструмент маніпуляцій та провокацій, під час зустрічей з батьком він чув фрази, щоб дитина не розмовляла з батьком, нікуди не йшла з ним, вважає, що дитина піддається психологічному тиску з боку матері, що формує у дочки синдром відчуження: 30 серпня 2023 року стягувач звертався з поясненнями щодо побачення від 23 серпня 2023 року, де була присутня як мати, так і бабуся дитини, мати весь час візуально спостерігала за батьком з дитиною; 11 вересня 2023 року - про цілковитий контроль з боку матері та обмеження часу побачень, тощо.
Самою ОСОБА_4 не заперечувалася її постійна присутність на побаченнях батька з дитиною, незважаючи на відсутність її обов`язкової присутності відповідно до виконуваного рішення суду.
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що державний виконавець діяв у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», здійснював всі можливі заходи примусового виконання судового рішення, а тому відсутні правові підстави для задоволення скарги ОСОБА_4 .
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що в резолютивній частині рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 червня 2022 року у справі № 522/11565/21 не зазначено про те, що зустрічі батька з дитиною повинні відбуватись без присутності матері, яка з моменту відкриття виконавчого провадження до винесення оскаржуваної постанови надавала батькові дитину абсолютно на кожній зустрічі, колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.
Приморський районний суд міста Одеси у рішенні від 21 червня 2022 року зазначив, що батько має право на побачення з дочкою без присутності третіх осіб. Суд не вбачає підстав для обмеження батьківських прав ОСОБА_2 щодо спілкування з дочкою без присутності третіх осіб та вважає, що ухвалення іншого рішення без достатніх вагомих доказів, що таке спілкування не відповідає найкращим інтересам дитини, буде дискримінацією батька за гендерним принципом (https://reestr.court.gov.ua/Review/105149403).
Відмовляючи у роз`ясненні судового рішення, суд виходив з того, що рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 червня 2022 року є чітким, у ньому визначений перелік днів, а також час, в межах яких можуть здійснюватися зустрічі батька з дитиною до досягнення нею 10-ти річного віку, що виключає його подвійне тлумачення. Про чіткість та неможливість його подвійного тлумачення також свідчить те, що головний державний виконавця Київського ВДВС у місті Одесі Південного МРУ Міністерства юстиції Сокол Ю. С. винесла постанову від 14 серпня 2023 року про відкриття виконавчого провадження № 72514739, тобто рішення суду виконувалося у період з 14 серпня 2023 року до моменту звернення до суду із заявою про його роз`яснення (https://reestr.court.gov.ua/Review/116999111).
Тому будь-яке інше тлумачення, а отже, і виконання вказаного рішення суду, ніж вичерпно зазначено у його резолютивній частині, буде суперечити його змісту як акта судової влади.
Наведені вище доводи касаційної скарги є помилковими, оскільки є власним тлумаченням ОСОБА_4 змісту резолютивної частини рішення та способу його виконання.
Доводи касаційної скарги про те, що рішення суду не містить чіткої вказівки про зустрічі дитини з батьком без участі матері, не мають правового значення у цій справі, оскільки предметом оскарження є постанова головного державного виконавця про залучення до участі у справі органу опіки, а отже не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції.
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм процесуального права, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають. 
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, 
з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Власюк К. П., на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси 
від 25 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 18 червня 2024 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2 , на постанову головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Сокол Юлії Степанівни про залучення представників органу опіки та піклування для участі у проведенні виконавчих дій, заінтересована особа - ОСОБА_2 , за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Власюк Катерина Петрівна, на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси 
від 25 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 18 червня 2024 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк