РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 556/1013/23
Провадження № 22-ц/4815/912/24

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача – Шимківа С.С.,
суддів: –  Боймиструка С.В., Гордійчук С.О., 

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_1 – адвокатом Терлецьким Олександром Миколайовичем на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 травня 2024 року (ухваленого у складі судді Іванків О.В.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

       в с т а н о в и в :

10 березня 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Терлецького Б.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Позов обґрунтовував тим, що,  з метою оплати свої фінансових зобов`язань, ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 70000 грн, про що написав розписку 25.10.2022 року та зобов`язався повернути кошти до 01.11.2022 року. 
Своїх зобов`язань ОСОБА_2 не виконав та кошти не повернув. 
На адресу відповідача було надіслано вимогу вих. №1051 від 26.11.2022 року, яка ним отримана 29.11.2022 року, проте погашення боргу не відбулося. 
Просив суд стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  кошти в розмірі 70 000 грн, судовий збір в сумі 1073,60 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн.
Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що зі змісту розписки не вбачається, що відповідач взяв у позивача в борг кошти в сумі 70000 грн. Відомостей про те, що позивач фактично передав грошову суму відповідачу, а відповідач фактично отримав грошові кошти від позивача в цей же або інший день, у розписці взагалі немає, і жодних інших доказів, крім розписки стороною позивача не надано.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду представник ОСОБА_1 - адвокат Терлецький О.М. оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що відповідач визнає факт винесення 2-ох штрафів, а саме 6000 злотих на ФОП та 300 злотих на водія – під час перевезення деталей до принтерів та другий штраф 200 злотих на водія та 6000 злотих на ФОП – під час перевезення спайок із напоєм "Кока-кола".
Дані штрафи були заплачені позивачем, щоб водій міг повернутися в Україну, оскільки на митниці його не випускали.
Тобто, загальний розмір заборгованості становить: 6000 злотих + 6000 злотих (штрафи на ФОП) + 200 злотих + 300 злотих (штрафи на водія) + 77.50 злотих комісія за перерахунок = 12577.50
Відповідач заявляє, що віддав позивачу 600 доларів США, що в еквіваленті на гривні становить 24180 грн.
Разом з тим, передача цих 600 доларів США нічим не підтверджена, ніяких коштів від ОСОБА_2 , як стверджує ОСОБА_1 не отримував.
Таким чином, через недобросовісні дії ОСОБА_2 , ОСОБА_1 поніс досить значні витрати.
Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове – про задоволення позову.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні з наступних підстав. 
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було надано розписку від 25.10.2022 року, згідно якої він, цитується дослівно: "зобов`язується повернути грошові кошти у сумі 70000,00 грн., які я винен ОСОБА_1 до 01.11.2022 року".
26 листопада 2022 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Терлецьким О.М. було надіслано вимогу ОСОБА_2 про виконання взятих на себе зобов`язань та повернення грошових коштів.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зі змісту розписки не вбачається, що відповідач взяв у позивача в борг кошти в сумі 70000 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновок місцевого суду з огляду на наступне.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем   правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
            У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19 (провадження № 61-20751св19) дійшов висновку про те, що факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.
Слід зазначити, що відповідно до правової природи договору позики, договір позики є укладеним з моменту передання грошей, тобто у будь-якому разі складанню розписки передує факт передачі коштів у борг. 
Так, розписка від 25 жовтня 2022 року суду не підтверджує, що між сторонами виникли відносини із договору позики щодо грошових коштів.
Відомості про те, що позивач фактично передав грошову суму, а відповідач фактично отримав грошові кошти від позивача в ній відсутні.
Ураховуючи викладене, місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено існування між сторонами у справі правовідносин за договором позики.
Судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, у зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_1 – адвокатом Терлецьким Олександром Миколайовичем залишити без задоволення.
Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

       Головуючий суддя                                                                Шимків С.С.
       Судді:                                                                                Боймиструк С.В.
                                                                         Гордійчук С.О.