ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3686/24 Справа № 199/5911/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Донець Віталія Валерійовича на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,–

                                       В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про стягнення боргу (а.с. 1-2), в обґрунтування якого посилався на те, що приблизно у вересні 2020 року позивач, через спільних знайомих, дізнався, що ОСОБА_2 має намір продати батьківський будинок, на який вона має право, як спадкоємець за законом першої черги після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Утім, у зв`язку з тим, що у відповідача не було коштів на оформлення необхідних документів вона запропонувала ОСОБА_1 оформити позику коштів у вигляді розписки з наступним відчуженням цього на користь позивача, коли необхідні документи будуть оформлені. 
Позивач погодився на це і 08.12.2020 грошовим переказом надіслав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5 600 доларів США, остання ж, у свою чергу, написала розписку від 10.12.2020 про отримання коштів та підтвердила своє зобов`язання продати будинок позивачу, як тільки будуть оформлені всі необхідні документи на будинок. 
Також ОСОБА_2 08.12.2020 видала на ім`я ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження будинком та передала оригінали наявних у неї документів для оформлення спадкових прав та оформлення права власності на будинок. 
Після оформлення спадкових прав та права власності на вищезазначений житловий будинок на ім`я ОСОБА_2 , позивач звернувся до останньої з проханням виконати своє зобов`язання та переоформити спірний будинок на нього. 
ОСОБА_2 не заперечувала свого обов`язку, проте забажала отримати ще грошові кошти від позивача, оскільки, на її думку, будинок вартує більше, ніж вона отримала. 
Після досить тривалих перемовин між сторонами, ОСОБА_1 погодився і заплатив відповідачці ще грошові кошти у сумі 25 000 доларів США, про що остання написала розписку від 17.12.2021. 
За домовленістю сторін, ОСОБА_2 повинна була приїхати до України навесні 2022 року, утім у зв`язку з повномасштабною агресією росії проти України вона перестала виходити на зв`язок, а тому позивач не має змоги іншим чином захистити свої права окрім, як шляхом звернення до суду.
На підставі вищевикладеного, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 119 042 грн, а також стягнути судові витрати по справі 
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення боргу — відмовлено в повному обсязі (а.с. 44-45).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1  - адвокат Донець В.В. подав апеляційну скаргу (а.с. 49-51), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов  ОСОБА_1  в повному обсязі.
Інші учасники по справі не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1  суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.12.2020 ОСОБА_2 надала позивачу ОСОБА_1 розписку, відповідно до змісту якої отримала від останнього 5 600 доларів США за будинок АДРЕСА_1 , який вона планує продати у майбутньому.
17.12.2021 ОСОБА_2 надала позивачу ОСОБА_1 розписку, відповідно до змісту якої отримала від останнього 25 000 доларів США, як остаточний розрахунок за продаж будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження №6-63цс13) від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 11 листопада 2015 року (провадження №6-1967цс15) та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17.
Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив і в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Зміст власноручно написаної ОСОБА_2 розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 свідчить про фактичне отримання грошей за укладання договору купівлі-продажу будинку у майбутньому, зобов`язання про повернення грошових коштів, що є умовою договору позики, відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розписки ОСОБА_2 від 08.12.2020 та від 17.12.2021 відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, на підставі чого позивач і звернувся до суду, не є договорами позики у розумінні чинного законодавства.
Доводи скарги про те, що позивачем помилково визначено, як правову підставу заявлених норми ст. ст. 1046, 1047 ЦК України є безпідставними, оскільки, як видно зі змісту позову “у відповідача не було коштів на оформлення необхідних документів вона запропонувала ОСОБА_1 оформити позику коштів у вигляді розписки з наступним відчуженням цього на користь позивача, коли необхідні документи будуть оформлені” позивачем було визначено правову підставу заявлених вимог саме за ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.
Посилання представника позивача адвоката Донець В.В. у додаткових поясненнях на вимоги ст. 1212 ЦК України, суд обгрунтовано не взяв до уваги, оскільки процесуальним законодавством визначено порядок зміни підстав позову шляхом звернення до суду з письмовою заявою до закінчення підготовчого засідання. Разом з тим, вказані пояснення було подано після закриття підготовчого засідання ухвалою суду від 11.10.2023 року.
Разом з цим, судом першої інстанції надано правову оцінку посиланням позивача на ст. 1212 ЦК України, та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав стягнення грошових коштів за ст. 1212 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Донець Віталія Валерійовича — залишити без задоволення.
       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна