ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
17 квітня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 180/363/22 
провадження № 61-6127св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Пророка В. В.
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Олійник А. С., Петрова Є. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця», 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області             від 30 травня 2022 року у складі судді Нанічкіної Н. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2023 року у складі колегії суддів Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
Свої вимоги  ОСОБА_1 мотивувала тим, що з 2004 року вона працює у структурному підрозділі «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді електромеханіка дільниці        1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець. 
 
15 грудня 2021 року відповідач вручив їй наказ від 14 грудня 2021 року № 141/ОС про відсторонення від роботи з 15 грудня 2021 року без збереження заробітної плати з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 
 
У спірному наказі роботодавець вказав, що відсутність відповідного щеплення є підставою для відсторонення відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), частини другої статті 12 Закону України від 06 квітня 2006 року № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-ІІІ), наказу Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ) від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі - Перелік № 2153), пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня        2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - постанова КМУ № 1236), листа ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 29 листопада 2021 року, зобов`язання директора регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 08 грудня          2021 року № Н-30/282. 
 
Вважає вказаний наказ незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням вимог Конституції України, КЗпП України, інших нормативно-правових актів, що призвело до порушення її основоположних і фундаментальних прав та свобод. 
 
Крім того, ні у трудовому договорі, ні у посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, підписаному сторонами, зобов`язання працівника перед роботодавцем про здійснення такого щеплення немає, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з цих підстав. 
 
Водночас виключно Законом № 1645-ІІІ встановлюється перелік обов`язкових щеплень, а не підзаконним актом чи наказом міністерства, підприємства чи організації тощо. Щеплення проти COVID-19 цим Законом не встановлено, тому відсторонення є безпідставним. 
 
Позивач стверджувала, що вакцинація проти коронавірусної інфекції є «примусовим» медичним експериментом над громадянами України, карантин введено за процедурою, яка суперечить Конституції України. Вимога відповідача згідно з «листом-ознайомленням» надати йому докази проведення стосовно неї якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення зазначеного щеплення, є незаконною, оскільки ця інформація є конфіденційною. 
 
На підтвердження відмови вона надала роботодавцю пояснення-заяву про незгоду розголошувати конфіденційну інформацію та про недопустимість порушення законодавства України про працю. 
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила суд: 
 
- визнати незаконним та скасувати наказ від 14 грудня 2021 року № 140/ОС про відсторонення її від роботи з 15 грудня 2021 року; 
 
- зобов`язати відповідача виплатити їй заробітну плату за весь час незаконного відсторонення від роботи. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Марганецький міський суд Дніпропетровської області рішенням від 30 травня               2022 рокупозов задовольнив. 
 
Визнав незаконним та скасував наказ структурного підрозділу «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця»      від 14 грудня 2021 року № 140/ОС про відсторонення електромеханіка дільниці кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець Дідковської І. В.           від роботи з 15 грудня 2021 року. 
 
Зобов`язав структурний підрозділ «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, а саме за період з 15 грудня        2021 року до 02 березня 2022 року включно. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що виключно Законом № 1645-ІІІ встановлюється перелік обов`язкових щеплень, а не підзаконним актом чи наказом міністерства, підприємства чи організації тощо. Щеплення проти COVID-19 цим Законом не встановлено, тому відсторонення є безпідставним. 
 
Також Закон № 1645-ІІІ не містить поняття необґрунтованої відмови від щеплення, як і не містить вказівок, у якому вигляді подається зазначена відмова і до якого органу. Спірний наказ винесений відповідачем без отримання відмови позивача (обґрунтованої чи необґрунтованої) від щеплення проти СОVID-19 та без подання уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби. 
 
За змістом спірного наказу відповідач у примусовому порядку вимагає від позивача надання персональної медичної інформації у вигляді документа, який підтверджує наявність щеплення проти СОVID-19, або протипоказань до такого щеплення, що є неправомірним відповідно до законодавчого регулювання питань конфіденційної інформації. 
 
Отже, оскільки всупереч статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, то суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України). 
 
Врахувавши, що наказом від 02 березня 2022 року № 19/ОС  ОСОБА_1 поновлено на роботі з 03 березня 2022 року до завершення воєнного стану або до фактичного щеплення проти COVID-19 чи надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати відповідача виплатити позивачу заробітну плату за весь час відсторонення від роботи, починаючи з 15 грудня 2021 року до 02 березня 2022 року включно, розрахунок якої має здійснюватися згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. 
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 23 березня 2023 рокуапеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задовольнив частково. 
 
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 30 травня         2022 року в частині зобов`язання Структурного підрозділу «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» виплатити ОСОБА_1 відповідну невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи скасував та ухвалив у цій частині нове рішення, яким стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи за період з 15 грудня 2021 року до 02 березня 2022 року у розмірі 43 378,38 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів. 
 
В іншій частині рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області          від 30 травня 2022 року залишив без змін. 
 
Допустив негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 18 280,20 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. 
 
Чинним законодавством на відповідача, який є роботодавцем позивача, також покладено обов`язок забезпечити своєчасне проведення заходів, пов`язаних з проходженням працівниками обов`язкового профілактичного щеплення. Однак відповідач не надав до суду жодних доказів про те, які заходи, спрямовані на проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівників, зокрема і позивача, ним були здійснені у взаємодії з відповідними установами та пунктами щеплень проти COVID-19 (закладами охорони здоров`я) та з органами державної санітарно-епідеміологічної служби. 
 
Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що відповідач надав позивачу достатньо часу для проходження медичного огляду з метою встановлення наявності або відсутності протипоказань для профілактичного щеплення проти COVID-19, отримання від лікаря повної та об`єктивної інформації про щеплення проти COVID-19 та наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення, а також належним чином оформленої у відповідності до вимог чинного законодавства відмови позивача або ухилення останньої від щеплення проти COVID-19. 
 
У спірному наказі відсутні відомості про те, що позивач, починаючи з 29 листопада 2021 року до моменту відсторонення (15 грудня 2021 року), відмовилася або ухилялася від проходження обов`язкового щеплення та якими доказами (документами) підтверджений факт відмови чи ухилення. 
 
Апеляційний суд звернув увагу на те, що лише 15 грудня 2021 року, тобто в день ознайомлення зі спірним наказом, позивач надала відповідачу пояснення-заяву про незгоду з необхідністю пред`явлення документа, який підтверджує щеплення проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), та заяву про неприпустимість порушення законодавства України про працю, в якій зазначила, що відмова від щеплення не є підставою для розірвання контракту чи звільнення з роботи, а інформація щодо вакцинації та дані ПЛР-тесту є конфіденційною, захищається законодавством як медична таємниця і може бути розголошена лише за рішенням суду. Цією заявою позивач підтвердила, що вона не відмовляється або ухиляється від проходження обов`язкового щеплення. Таким чином, відповідач не довів, що позивач відмовилася або ухилилася від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. 
 
Крім того, застосування відповідачем до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи, не встановлено. 
 
Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець структурного підрозділу «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», позивач могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. 
 
Фактичне робоче місце позивача є відокремленим, під час своєї робочої зміни вона контактує здебільшого лише зі своїм чоловіком, який є старшим електромеханіком і який є також невакцинованим. З іншими колегами позивач може контактувати лише в разі виникнення аварійної ситуації та їх кількість не перевищує чотирьох. 
 
Також позивач зазначала, що в спірний період часу вона не хворіла, не перебувала на лікарняному. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач пропонував позивачу дистанційну форму організації праці. 
 
Отже, оскаржуваний наказ про відсторонення позивача від роботи є незаконним. 
 
Керуючись принципом jura novit curia (суд знає закони), апеляційний суд вказав на необхідність розрахунку суми стягнення заробітної плати, заявленої у позові. Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи колегія суддів керувалася тим, що такий заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з дня її відсторонення                  (15 грудня 2021 року) до дня її відновлення на посаді (03 березня 2022 року). При цьому розмір середнього заробітку підлягає стягненню з подальшим відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У квітні 2023 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду                  від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 та у постановах Верховного Суду           від 15 березня 2023 року у справі № 203/539/22, від 22 березня 2023 року у справах № 475/5/22 і № 130/3531/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Відсутній висновок Верховного Суду щодо критеріїв визначення кількості соціальних контактів у працівника для відповідних цілей та визначення відповідних документів, які повинен скласти роботодавець з метою підтвердження кількості цих соціальних контактів (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» мотивувало тим, що апеляційний суд здійснив неналежну оцінку виконуваних позивачем трудових обов`язків з точки зору об`єктивної необхідності її особистих контактів з іншими людьми під час їх виконання, у зв`язку з чим не врахував, що позивач на своєму робочому місці контактує з іншими особами, кількість яких може становити від п`яти осіб. 
 
Позивач зобов`язана проходити періодичний медичний огляд, і в медичному закладі кількість контактів є необмеженою. Шлях на роботу та у зворотному напрямку у громадському транспорті також передбачає необмежну кількість контактів з іншими людьми. Організувати для позивача надомну/дистанційну роботу відповідач не має можливості, оскільки робота позивача безпосередньо пов`язана із стаціонарними механізмами, які не можна переміщувати у просторі та які повинні знаходитися у чітко визначеному місці. 
 
Вважає, що висновок апеляційного суду про те, що АТ «Укрзалізниця» здійснило відсторонення позивача від роботи без отримання підтвердження необґрунтованої відмови працівника від щеплення проти COVID-19 не відповідають дійсним обставинам справи. Відсторонення позивача від виконання роботи відбулося згідно із законодавчими вимогами. Роботодавець не втручався в особисте життя працівника. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 21 червня 2023 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Марганецького міського суду Дніпропетровської області. 
 
04 липня 2023 року справа № 180/363/22 надійшла до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 25 березня 2024 рокупризначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
ОСОБА_1 з 2004 року працює уструктурному підрозділі «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець. 
 
Згідно з листом-ознайомленням працівників структурного підрозділу «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», з яким позивач була ознайомлена, працівникам не пізніше 08 грудня 2021 року необхідно пред`явити документ, який підтверджує щеплення проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданий закладом охорони здоров`я. 
 
Наказом структурного підрозділу «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 14 грудня 2021 року №141/ОС ОСОБА_1 , електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець, відсторонено від роботи з 15 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о). Підставами для видання цього наказу заначено статтю 46 КЗпП України, частину другу статті 12 Закону     № 1645-ІІІ, наказ МОЗ від 04 жовтня 2021 року про затвердження Переліку № 2153,пункт 41-6 Постанови КМУ № 1236, лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 29 листопада 2021 року, зобов`язання директора РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 08 грудня 2021 року № Н-30/282. З наказом позивач ознайомлена 15 грудня 2021 року, про що свідчить її підпис. 
 
15 грудня 2021 року ОСОБА_1 надала роботодавцю пояснення-заяву про незгоду з необхідністю пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08 грудня             2021 року документа, який підтверджує щеплення проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о) та заяву про неприпустимість порушення законодавства України про працю. 
 
Наказом структурного підрозділу «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 02 березня 2022 року № 19/ОС ОСОБА_1 , електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець, відновлено на посаді з 03 березня 2022 року. 
 
Довідкою про доходи ОСОБА_1 підтверджується, що сукупний дохід позивача у жовтні 2021 року становив 18 280,20 грн, а у листопаді 2021 року - 16 095,35 грн, всього 34 375,55 грн. 
 
Апеляційний суд також з`ясував, що фактичне робоче місце ОСОБА_1 є відокремленим, під час своєї робочої зміни вона контактує здебільшого лише зі своїм чоловіком, який обіймає посаду старшого електромеханіка і також є невакцинованим. З іншими колегами позивач може контактувати лише у разі виникнення аварійної ситуації та їх кількість не перевищує чотирьох осіб, у спірний період часу вона не хворіла, не перебувала на лікарняному. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 відповідно до закону
 
У статті 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. 
 
У пунктах «а», «б» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватися про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. 
 
Згідно з частинами шостою та сьомою статті 12 Закону № 1645-ІІІ повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. 
 
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. 
 
Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими (пункт 10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)). 
 
Щодо відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, на підставі закону 
 
Конституція України як Основний Закон гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України). 
 
Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, тобто безпосереднього виконання ним трудових обов`язків, міститься у статті 46 КЗпП України. 
 
Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України). 
 
Закон № 1645-ІІІ визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. 
 
Протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій (стаття 1 Закону № 1645-ІІІ). 
 
Стаття 11 Закону № 1645-ІІІ визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. 
 
У частині першій статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. 
 
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). 
 
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). 
 
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ). 
 
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ). 
 
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-ІІІ). 
 
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою КМУ від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови КМУ від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. 
 
Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення). 
 
У первинній редакції наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 до переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. 
 
Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 08 листопада 2021 року за № 1452/37074, затверджено зміни до Переліку № 2153, доповнено цей Перелік новими пунктами 4-6 такого змісту:                   «4. Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5. Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;                                6. Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року № 83». 
 
До Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, віднесено й АТ «Укрзалізниця». 
 
Постановою КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096 доповнено постанову КМУ № 1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 
 
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 
 
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 
 
3) взяття до відома, що: 
 
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; 
 
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; 
 
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
 
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного і епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66). 
 
У частині четвертій статті 263 ЦПК України імперативно встановлено обов`язковість урахування судом висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. 
 
Питання правомірності відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю у нього профілактичного щеплення проти COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, було предметом правового дослідження та аналізу Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного і епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного і епідемічного благополуччя населення». Постановою КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників у межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». 
 
Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. 
 
Приписи законів України щодо такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня           2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)). 
 
З огляду на зазначене відмова або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 є підставою для відсторонення від роботи працівників, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням відповідно до наказу МОЗ України                   від 04 жовтня 2021 року № 2153. Як виняток, невакцинований працівник може бути допущений до роботи, якщо надасть роботодавцю медичний висновок про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. 
 
При цьому саме працівник має надати роботодавцю документи, які підтверджуватимуть проходження повного курсу вакцинації проти COVID-19 або першого етапу вакцинації (одна доза), або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. 
 
Крім того, чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. 
 
У зв`язку із викладеним у кожному конкретному випадку під час вирішення питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити насамперед із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати (пункт 12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22)). 
 
Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. 
 
Разом із тим відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав.                          У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. 
 
За відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, відповідно до                         пункту 14.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача та з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. 
 
Критерії оцінки пропорційності Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження            № 14-82цс22). Зокрема, потрібно враховувати такі обставини: 
 
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); 
 
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; 
 
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; 
 
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. 
 
У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження                    № 14-82цс22) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивач могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню    COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку. 
 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України). 
 
Якщо буде встановлено, що всупереч статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. 
 
Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19)). 
 
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22) зазначено, що: 
«суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. 
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та     від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 … суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн. Проте суд першої інстанції помилково зазначив, що розмір середнього заробітку підлягає стягненню без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а тому абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції належить викласти у такій редакції: «Стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів». 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
У справі, яка переглядається: 
 
- при зверненні до суду з позовом  ОСОБА_1 посилалася на те, що її відсторонення від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним і таким, що порушує право на працю; 
 
- суди встановили, щоОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем та працює на посаді електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець; 
 
- згідно з наказом структурного підрозділу «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 14 грудня 2021 року №141/ОС ОСОБА_1 , електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець, відсторонено від роботи                   з 15 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о); 
 
- суди врахували, що застосування до позивача такого заходу, як відсторонення від роботи, не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець, позивач могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. 
 
Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу відповідача від 14 грудня 2021 року № 141/ОС, яким електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець Дідковську І. В. відсторонено від роботи з 15 грудня 2021 року, є обґрунтованими. 
 
З урахуванням того, що відсторонення позивача не було правомірним, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь  ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 43 378,38 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. 
 
Відповідач не навів у касаційній скарзі аргументів проти розрахунку заробітної плати, яка підлягає до стягнення, здійсненого апеляційним судом. 
 
Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15 березня 2023 року у справі № 203/539/22, від 22 березня 2023 року у справах № 475/5/22 і № 130/3531/21, з огляду на таке. 
 
У справі № 472/5/22 суди встановили, що позивач як стрілець 4-го розряду виконує обов`язки щодо охорони вантажів і об`єктів на залізничному транспорті, що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівника цього підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяє його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема, дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не може, тому АТ «Укрзалізниця» правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи. 
 
У справі № 130/3531/21 суди встановили, що позивач як монтер колії виконує роботи з поточного утримання та ремонту залізничних колій, що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівника цього підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяє його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема, дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не може, тому АТ «Укрзалізниця» правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи. 
 
Натомість у справі № 203/539/22 та у справі, яка переглядається, суди встановили, що застосування до позивачів встановлених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ними трудових обов`язків, тоді як робота позивачів не передбачала службової необхідності у контактуванні з великою кількістю людей, а фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачів від роботи, не встановлено. 
 
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 
 
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. 
 
Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у наведених постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 
 
Посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо критеріїв визначення кількості соціальних контактів у працівника для відповідних цілей та визначення відповідних документів, які повинен скласти роботодавець з метою підтвердження кількості цих соціальних контактів, не заслуговують на увагу, оскільки у цій категорії справ соціальні контакти на робочому місці визначаються залежно від характеру виконуваної працівником роботи та службової необхідності у контактуванні з іншими працівниками та/або іншими особами. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) навела загальні критерії, які слід враховувати роботодавцю для оцінки загрози, яку потенційно на роботі може становити невакцинований працівник. В оскаржуваній постанові апеляційний суд врахував такі критерії під час оцінки питання особливості здійснення позивачем її конкретних робочих обов`язків та кількості соціальних зв`язків, пов`язаних із цим. Тому незгода відповідача з результатами оцінки суду апеляційної інстанції обставин цієї справи не означає, що апеляційний суд не врахував відповідний правовий висновок Верховного Суду. 
 
Зазначені критерії слід враховувати і під час оцінки особливостей характеру роботи окремого працівника відповідно до його посади та визначених роботодавцем посадових обов`язків через призму принципу розумності та є предметом оцінки судом. Верховний Суд не може перебирати на себе обов`язки роботодавців та визначати необмеженому колу роботодавців України конкретні кількісні показники соціальних контактів для кожної конкретної посади, яка може існувати у штатному розкладі цих роботодавців. Оцінку певним обставинам справи суд надає в межах судового розгляду конкретного судового спору відповідно до вимог ЦПК України. Тому безпідставним є посилання відповідача на те, що Верховний Суд не сформував правовий висновок щодо критеріїв визначення кількості соціальних контактів працівника для вирішення питання про його відсторонення від роботи через відмову або ухилення від щеплення проти COVID-19. 
 
Також Верховний Суд звертає увагу, що до сфери його повноважень не віднесене визначення та встановлення організаційних документів роботодавців, на підставі яких вони здійснюють свою діяльність, - це сфера внутрішньої компетенції самих роботодавців у межах власної організації робочих процесів та суб`єктів нормотворчої ініціативи у сфері регулювання діяльності роботодавців. 
 
У справі, яка переглядається, з огляду на наведені вище вимоги законодавства апеляційний суд встановив, що фактичне робоче місце ОСОБА_1 є відокремленим, під час своєї робочої зміни вона контактує здебільшого лише зі своїм чоловіком, який, обіймаючи посаду старшого електромеханіка, також є невакцинованим. З іншими колегами позивач може контактувати лише у разі виникнення аварійної ситуації та їх кількість не перевищує чотирьох. 
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач була працівником АТ «Укрзалізниця» та обіймала посаду електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій структурного підрозділу «Нікопольська дистанція електропостачання» РФ «Придніпровська залізниця», тобто, виконуючи свої трудові функції, з високою ймовірністю мала надзвичайно невелику кількість соціальних контактів, а тому її відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19 є непропорційним меті охорони здоров`я населення та її самої. 
 
Верховний Суд звертає увагу, що питання кількості соціальних контактів працівника поза межами робочого часу та робочого простору роботодавця не може бути відповідальністю роботодавця, оскільки таке питання перебуває поза його розумним контролем та є сферою особистої відповідальності працівника як громадянина України та інших установ, організацій та осіб, які відповідають за приватний, комунальний або державний простір, у якому такі соціальні контакти здійснюються. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних у матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) також не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи представника заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України). 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у нескасованій після апеляційного перегляду частині) та апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення. 
 
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 30 травня         2022 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | В. В. Пророк
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| А. С. Олійник
| Є. В. Петров
 
Відповідно до частини третьої статті 415 Цивільного процесуального кодексу України постанова оформлена суддею Петровим Є. В.